Table of Contents

- Ülj le, egyes!

- Az eltűnt lány

- A méltó sértegető partner

- Bienvenue aux temps préhistoriques!

- Túlélési ösztönök

- Az első civilizáció fellelése

- Az ungák törzse

- A bungák törzse

- Morine döntése

- „A remény rabjai”

- Az elkerülhetetlen összecsapás

- Egy társ elvesztése

- Egy életre kiható ajánlat

- Hiroko titka

- Epilógus

Noah Noé Noir

TÖRZSSZELLEM

Átkozott történelem 1.

© Noah Noé Noir 2024.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-609-1

Borító: Szopos Katalin

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 12. 07.

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Noah Noé Noir szerzőtől:

- Kiyoshi és Chloé – Kiyoshi és Chloé sorozat első rész

- Diana, a hatalom megszállottjai – Kiyoshi és Chloé sorozat második rész

- Natasha öröksége – 1. felvonás

- Natasha öröksége – 2. felvonás

- Törzsszellem (Átkozott történelem 1. rész)

A könyvek megvásárolhatóak többféle formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

Tartalom

Ülj le, egyes!

Az eltűnt lány

A méltó sértegető partner

Bienvenue aux temps préhistoriques!

Túlélési ösztönök

Az első civilizáció fellelése

Az ungák törzse

A bungák törzse

Morine döntése

„A remény rabjai”

Az elkerülhetetlen összecsapás

Egy társ elvesztése

Egy életre kiható ajánlat

Hiroko titka

Epilógus

1. fejezet

Ülj le, egyes!

– És ismételten nem készültél semmit, Adrián. Egyszer csak rájössz, hogy nem értem tanulsz, hanem magadért, és ezzel a legkevésbé sem tudsz kiszúrni velem. A siralmas félévedről ne is beszéljünk... Ha nem kapod össze magad, ebből évismétlés lesz. Mehetsz a helyedre, ülj le, egyes! – hangzanak el Soproniné Anyaszomorító Kovács Anikó Tímea Pista Géza és még ki tudja hány nevet viselő történelem szakos tanár szavai. Igaz, a tanítása, és amit eddig leadott, az alapján még egy tanodai kisegítőnek, vagy könyvtári takarítónak se mehetne el, de a lényeg, hogy boldogan fekhet le, ezen a héten is beteljesítette kedvenc kis szerdai feleltetését. Töpörödött fejével nem győz koncentrálni, miközben az egyest vési be. Szuszog a maszk alatt, mintha csak ráragasztották volna a bágyadt képére.

– Ja, és a maszkot legyen kedves felvenni! – szól oda még egyet úgy lebegtetve azt a teleköhögött maszkot, mint a szélzsákot, a fiúnak, mielőtt kikapcsolja tollát és az újabb áldozata, vagy ahogy ő hívja, „felelője” felé fordulna.

A tanári klisékért sajnos nem vállalhatok felelősséget, bárki nyugodtan benézhet egy középiskolai tanórára, ha ezekből kettő nem csattan el, akkor nem is lennének azok, akik. Nem, ez a történet nem a kommunista időkben, és nem is a rendszerváltáskor játszódik, hanem 2020 napsütöttnek legkevésbé sem nevezhető januárjának egy reggeli órájában. Egészen pontosan 7:40 -kor. A becsengetésre fittyet hányó tanárnő éppen tíz percet késve ténfergett be kis laptopjával a kezében. Igen, ez egy csodálatos első óra, amelyen Adrián év eleji kis egyesével a tarsolyban foglal helyet karikás szemekkel. Kócos, bordóra festett haja mögül bosszús pillantásokat lövell rühellt tanárára, aki nyakát nyújtogatva – mint egy gyomron vágott zsiráf – keresi áldozatát, kit kaphat rajta írásbeli puskázáson. Drága Soproniné már csak ilyen volt, „két végén égette a gyertyát” az osztályban. (Tisztában vagyok vele, hogy ez a mondás nem ezt jelenti, viszont ennek a középiskolának a szellemiségébe akár ez is belefér.) Egyszerre ment a szóbeli és az írásbeli terror. (Robespierre felsikolthat sírjában.) Úgy nagyjából az osztály egyharmada gazdagodhatott szerdánként egy – egy újabb osztályzattal.

A fiú megdörzsölve a szemét, inkább lefekszik a padra és pulcsijába bújva várja a megváltó csengőszót, ami keserves 35 perc múlva méltóztatik irritáló hangján megszólalni. Ez akár egy ébresztő, felriasztja főhősünket, aki kócos haját még jobban elfeküdve bámul fel. Zöld szemeivel csak úgy pislog előre. Már az összes osztálytársa a táskáját felkapva elindult a másik terembe. Ki spanyolra, ki németre. Egyedül „kedves” Anikó tanárnő maradt ott, aki szittya, kipcsak magyar mentéjét összehúzva magán, (mert hát történelem tanárként, miért is ne viselne ilyet?) kis vörös rongyszatyrába kotorja bele cuccait, majd azt vállára akasztva, hóna alá fogja a laptopot. Ezt azonban nem képes csak úgy, mint minden normális ember megtenni csöndben, neki muszáj intéznie kedves diákjához pár szót:

– Adrián, tényleg szeretném, ha összekapnád magad. Elhiszem, hogy nem szereted a történelmet, de érettségi tárgy, ráadásul a minimumot hoznod kell. Mit akarsz így kezdeni az életeddel? Mit gondolsz, a lustaságból hogy élsz majd meg? – erre a fiú csak éppen felnéz a táskája megtömése közben, de válaszra nem igazán méltóztat, helyette visszafordítva a tanárról a tekintetét, bezipzárazza tolltartóját, mire a tanárnő csak felsóhajt.

– Hmm? Gondolkozz el rajta! Addig is írok egy emailt a szüleidnek, hogy legalább ők próbáljanak meg kezdeni valamit a helyzettel. További szép napot! – ezzel távozik heves csizmakopogások kíséretével, amely önmagában olyan hangot ad ki, mint egy teljes ünnepi lovas felvonulás az Andrássy úton; egy szó, mint száz, a tanárnőt fel lehet ismerni gazella járásáról.

– Mintha érdekelné bármelyiket is… Sok sikert hozzá, baromarcú… – forgatja a szemeit, majd súlyos táskáját vállára emelve, követi osztálytársait.

Belépve a spanyolterembe, helyet foglal leghátul begubózva, és padtárs híján, kinyújtóztatja a lábát a másik széken. Nem igazán keresi a társaságot, illetve mások sem az övét. Egy osztálytársát persze kivéve, de ő nincs ma benn. A többiek idegesítő csacsogásába belefáradva, inkább beletemetkezik az egyik kedvenc időtöltésébe, a francia nyelv elsajátításába és gyakorlásába. Nem mondható el róla, hogy szeret tanulni, de ezért kifejezetten rajong és miután nem vették fel egy francia nyelvű iskolába sem, így magánútra kényszerült az egyébként egyetlen olyan tanárhoz, akit kedvel. Váradi – Hidvégi Néha Szörnyű Humorérzékkel Megáldott Andrea tanárnő egy igazán jó tanár, alkalmanként azért a maga módján humoros is, ha nem iskoláról van szó, de sokan nem ezt tapasztalva, ki nem állhatják őt. Mivel Adrián mindig is bírta a különc, népszerűtlen dolgokat és embereket, már csak ezért is lázad. Lázasan körmöli azt a több tucat feladatot – amit egyébként ő maga kért – észre sem véve, hogy megkezdődött az óra. Még akkor sem néz fel vaskos szótárai, nyelvkönyvei és füzetei felől, mikor elhangzott a jól ismert „Hola todos!” köszöntés. Természetesen egyik dolognak, ami a padján ékeskedik, sincs köze a spanyolhoz, ami rögtön felkelti Haraszt Paraszt Koboldfülű Titanilla figyelmét. Mintha csak természetes ellenségét vélné felfedezni azokban a franciakönyvekben, szinte úgy veti oda magát, megvédve tanítványát a szörnyűséges, antikrisztusi tanoktól.

– Most lett elegem ebből, ez már pofátlanság! Menjünk le, beszéljünk az igazgatóval, azt’ menjél át valami francia suliba, vagy bánom is én, de az én órámon nem! Nincs francia, felfogtad Adrián? – néz rá olyan gyűlölettel, mintha a srác azokkal a vaskos szótárakkal édesanyját áldozta fel volna egy azték istennek. – Nem kellenek a grimaszok… egyáltalán nem kellenek – reagál a fiú arckifejezésére, aki nagy nehezen elrakja a cuccait, és felváltja az ütött – kopott spanyol könyvekre.

Titanilla ezután éppen csak lehiggadva, újabb áldozatot talál magának, mégpedig Adriánnál egy sokkal könnyebbet, gyengébbet; a magában rajzolgató, kapucniba burkolózó Alexet. A srácnak falfehér bőre, fekete – fehér festett körmei vannak, és ugyanilyen kettős színű haja, elől frufruval, ami mögül alig lát ki. Fogait fekete ajkába mélyeszti, mikor a tanárnő odalépve hozzá, kitépi keze alól a rajzot, és összegyűrve a kukába vágja. Bár Adrián nem ápol a semlegesnél semmivel sem jobb kapcsolatot a fiúval, mégis dühös lesz. Talán még a rajz gazdájánál is jobban, aki gyámoltalanul veszi ki a fülhallgatóját a füléből, miután mindenki kedvenc Titanillája lelökte fejéről a csuklyát.

– Elegem van! Az előbb mondtam el, hogy nem tűröm, ha mást csinálnak az órámon. Ez minimum egy szaktanári, ezt pedig majd az osztályfőnöködtől visszakapod – kobozza el tőle a fülhallgatóját is rikácsolva.

Mindenki az elszenvedő diákra rá néz, sőt a lányok jól ki is nevetik a háta mögött. Adrián vet rá, egy „ezt nem hagyhatod szó nélkül” pillantást, de Alex éppen csak egy pillanatra ránézve, elkapja a tekintetét, és a szégyentől vörös arccal hajtja le a fejét, és süti le zöldeskék szemeit, amelyek erős fekete tussal lettek kihúzva. Egyik oldalt lógó keresztes lánc fülbevalója mozdul meg egyedül innentől kezdve az órán, mert ő a levegővételen kívül, meg sem moccan. Nem elég, hogy gyakorta kap beszólásokat kinézete és stílusa miatt fiúktól, lányoktól egyaránt, még most a tanár is belerúgott egyet, aki mintha mi sem történt volna, kivillantva elálló fogait, belekezd a dög unalmas órájába.

Adrián végigszenvedi a 45 perces üres étert az életéből, azzal könyveit egymásra rakva átvándorol a következő órájára. Ez nem más, mint a matematika. Logikusan azt gondolnánk, hogy a kamasz lustaságából, és persze valamelyest humán beállítottságából kifolyólag, pont egy ilyen kaliberű tárgyat fog a legjobban utálni, de ez közel sem igaz. Egri Fanyarképű Lídia tanárnő személyében egy roppant szigorú, lustaságot nem tűrő, nyugdíjkorhatár előtt álló hölgyet tisztelhetünk, aki meglepő módon a fiú egyik kedvence. Az előkészítő nulladik évükben egy meglehetősen semmitmondó, tanárnak nem nevezhető alakot kaptak, akinél éppen csak átment. Állítólag leesett a lépcsőn, kitörte a nyakát, vagy Isten tudja mit művelt magával az a szerencsétlen, de erre a katonai módszereket alkalmazó nőszemélyre cserélték, aki szigora mellett, érthetően adja át az anyagot.

Adrián gyengéjének számított mindig is ez a tárgy, és utálta is, de mostanra közömbös, szinte kedvelhetővé vált. Ez hamarosan be is bizonyosul, mikor a csirkelábú, meglehetősen potrohos asszonyság, akár egy tálcát, finoman egyensúlyozva hozza be könyveit, és veszi le állandóan ugyanazt hordott, elvileg egyszer használatos maszkját. Jó kommunista szokáshoz híven, osztály vigyázz és besúgó… akarom mondani hetes jelentés után, el is kezdődik az óra. Illetve csak kezdődne, ha a mindig gyűlölködő tekintet meg nem akadna egy meglehetősen lengén öltözködött, dekoltázst kihangsúlyozó ruházaton, amelyet az egyik lány önfeledten vett magára.

– Nem nyár van Mirjam, tudsz róla? Megáll az eszem… Húzd össze a kabátot magadon, de azonnal! – ingatja a fejét, azzal int, hogy leülhet mindenki, majd ezután vet egy pillantást hátra, a röptében lesepert, krétapor rétegtől duzzadó igénytelen táblára.

– Rendkívül ocsmány, hányingerkeltő ez a tábla. Kinek köszönhetem, ki a hetes? – erre az osztály egyöntetűen Mirjamra mutat, aki felkészülve a további kötekedésekre, inkább feláll, és a táblához megy a szivacsért, de még így sem úszhatja meg a boszorkány szavait.

– Megmondtam, hogy mindig vizessel töröljük a táblát nem? Nem sikerült felfogni a fél év alatt? Igyekezzél! – küldi el, azzal leül névsort olvasni.

Miután ezzel meglett, a fejét ingatva, ismét nem tetszését fejezi ki, mintha valaha bármi is az ellenkezőjét bizonyította volna.

– Mit tudunk róluk? Miért nincsenek itt? A Balázs bukásra áll, nem kéne hiányoznia… Mikor írja meg a dolgozatot? Ez egy témazáró – kezd bele fintorgásaiba.

– Tüdőgyulladása van tanárnő – válaszol Balázs legjobb barátja, Ernő.

– És? Mióta kifogás ez? Mára volt megbeszélve, hogy pótdolgozatot ír. Bevágtam neki az elégtelent, nem érdekel. Nem fogok én itt szórakozni – vési be lelkiismeret furdalás nélkül az egyest. – Jó, Adrián, mi volt a házi feladat eredménye, hogy számoltál a végén? – veti rá magát első áldozatára, imádja felszólítani a fiút, és utána jól helyretenni, ahogyan ezúttal is.

– 34,12 – válaszolja gépies hangon.

– És még? Ez hogy jött ki? – vág egyből a szavába, miközben száját elfintorodva húzza fel horgas orra alá.

Igazi gyűlölet árad belőle, mintha csak Haynaut festették volna le profilból, és ezeken még a kék szempár sem segít, sem a napsütötte dauerolt haj. Sőt…

– És 1, alatta héttel.

– Mi az, hogy alatta? Ilyen nincs, hogy alatta, olyan van, hogy osztva. Ernő, láttál már engem órán inni? – fordul a gépezet egyből az ártatlanul kortyoló kamasz felé.

– Bocsánat tanárnő, csak kapart a torkom.

– Nem érdekel! Nem iszunk órán, ha meg fáj a torkod, maradj otthon! Nem hiányzik, hogy szétfertőzzél itt mindenkit. Most pedig akkor a magasságtételeket kérem…

Az óra végére mindenki egy egyessel gazdagodva lépett ki a teremből. Természetesen, a mindennap, minden körülmények között is használt magasságtétel sajnos senkinek sem sikerült szóról szóra. Sokan már majdnem, hogy sikerrel jártak, csak hát rossz sorrendben mondták el a szavakat. Ennek ellenére nincs okuk a szomorkodásra, mert elégségest is kaptak, hozzá még egy tucat házi feladatot is, amiben majd tanulgathatják és alkalmazgathatják a tételeket. Így legalább nem kell azon gondolkodniuk, mivel töltsék a szabadidejüket, mert hát kedves Lídia kollektíven gondoskodott mindenki elfoglaltságáról.

◊

Adrián ezután a létező egyik legfeleslegesebb órára nyerhet betekintést, mégpedig az angolra. Ugyan magában a nyelv nem felesleges, csak hát itt minden zajlik, csak nyelvtanulás nem, még ha ez egy gyengébb csoport is, ahova Adrián a lustasága miatt került. Hogy miért írom ezt? Lássuk csak a felállást: becsöngettek, megkezdődött az óra úgy nagyjából hat perce, mikor Pusztafalvi Aktatáska Párával Telelehelt Szemüvegű Bálint elegáns ingében, diplomatikus „Hello everybody!” köszöntéssel, belép a terembe. Míg ő helyet foglal, és elkezdi átnézni magában a névsort, addig mindenki önálló tevékenységet végez. Van itt minden: zenehallgatás, más tárgyakra tanulás, matek házi körmölés, telefonnyomkodás, ásítozás, hajfésülés, elröppenő selfiek, aztán sminkelgetés, alvás, evés és ivás, amik mellől nem hiányozhat az ordenáré böfögés, amire Pusztafalvi elmosolyodva néz fel egy „Ejnye hölgyek!” kijelentéssel. Egyedül főhősünk az, aki francia nyelvleckéibe temetkezik, miközben gyakran néz rá telefonján az időre.

Miután a tanár úr kényelmesen elrendezgette papírjait, és a nevéhez kapcsolódó aktatáskából kivett egy kis becsomagolt vizet, iszik pár kortyot, bólint, hogy kezdődhet ez a tanórának gúnyolt időrablás, úgy becsengetés után tizenkét perccel. Szegény ember áhítatát, és elkötelezettségét a mértéktelen tanítási vágyra azonban hamar elterelik, egy fontos, nem elhanyagolható kérdéssel:

– Tanár úr, mit gondol az időjárásról?

Pusztafalvi elmosolyodik és egy percre úgy tűnik, hogy átlát ezen a gyerekes, elterelő hadműveleten, de végül kitekint az ablakon, és onnantól kezdve tudja Adrian, ma sem kell az angollal törődnie. Így hát vígan fordul vissza a saját nyelvleckéihez.

– Télhez képest meglehetősen jó idő van, de azért a nyárnak jobban örülnék – kis röhögcsélés. – Miért, maguk nem? – fordul ezzel az érthetetlen magázással a lánycsapathoz, mivel jobb híján, Adriánon kívül csak egy fiú van a csoportban, de mintha nem is lenne, amire ők sűrűn bólogatnak.

– De jó lenne már! Úgy unom az órákat. Maga hogy vészelte át a középiskolát? Én baromira utálom… – nyögi közbe Laura, az osztály egyik legostobább és mindenki nagy örömére leghangosabb diákja.

– Figyeljenek ide! – ezzel azt hinnénk, hogy most készül rátérni a tananyagra, de valójában, ez tényleg csak annyit jelent, amennyit kimondott.

Figyelmet akar, és innentől kezdve már menthetetlen a helyzet, bár nem mintha bárki is a segítségére sietne a tanóra anyagának. A maradék időben van itt már minden: jó jegyek, zakó, keringő, sáska, ló, állattenyésztés, kukoricaültetvény, vízilabdacsapat, sajttorta, na meg az elmaradhatatlan kommunistázás. Kicsöngetéskor megköszönve ezt a sok semmit, Adrián összecsapja a könyveit és már indul is a legkiválóbb szaktekintélyek és professzorok által tartott órára, ahol csak a legnagyobb elmék taníthatnak… A testnevelésre.

◊

Az öltözőbe érve olyan szagok terjengnek, amelyeket a genfi egyezmény is a legszigorúbban tilt. Ha ezt egyszer valaki begyűjtené, és vegyi fegyvert csinálna belőle, egészen biztosan háborút nyerne vele. Mindegy, nem szeretnék tippet adni a németeknek, és más „kreatív” népnek. Adrián a lehető legkevesebb levegővétellel próbál átöltözni, azonban egy jelenet hangjai megütik a fülét kifele menet, így mégis csak tovább marad benn.

– Nézzétek már srácok! A tündérfiúnak milyen sima lábai vannak! Hé, te nyomorult, miért borotválod a lábadat? – kezdi szokásos alfahímkedését Olivér, az osztály legostobább és legnagyképűbb kölyke.

Arról már ne is beszéljünk, hogy a legnagyobb kiterjedésű diák is az egész gimnáziumban a maga abnormálisan zsíros testével és 200 kilójával. Célpontja természetesen a legvédtelenebb srác ismét csak, Alex. Tudja, hogy ő a világért sem venné a bátorságot ahhoz, hogy visszaszóljon neki, hisz még csak rá sem mer nézni. Csupán szégyelli magát, mint mindig és fekete – fehér frufrujába bújik el a megvető szempárok elől.

– Mi van, te csupasz féreg, nem mered felvállalni magadat? Rosszul vagyok az ilyen búzáktól, mint amilyen te vagy!

És erre már repül is a bakancs a fiú felé, amit valamiért, mintha meglátott volna tincsei mögül, úgy hajol el tőle reflexszerűen, pedig ez egy teli találat lett volna. Erre a cselekedetre már Adrián is úgy érzi, ideje beleavatkozni. A falnak dőlve, nekitámasztva a fejét, karba tett kézzel méri végig fintorogva Olivért.

– Mondja ezt a vágósúlyú, szőrös, hízódisznó? Mi a gond, talán ma reggel felkelve sem láttad meg a kiskakast a végtelen zsírpaplan alatt? Ez zavar? Vagy a csatakancáddal megint összevesztél? Talán beleevett a kajádba?

Adrián mindenféle tartás nélkül szól be úgy Evelinre, a fiú barátnőjére, hogy még a saját barátai is huhogásba törnek ki, ezzel csak tovább bosszantva a nagyfejűt, aki alig tudja visszatartani mérgét.

– Én kitépem a beledet! – megy neki, de barátai visszafogják, Adrián azonban ekkor sem tántorodik vissza az újabb gúnytól.

– És mit kezdesz vele? Megeszed? Neked talán nincs elég?

Ezzel nem elég, hogy megalázta, de még egy gúnyos vigyorral is megkoronázta, ami a röfit végleg kihozta a sodrából. Hullámzó hasát, vörösre égett tokáját megrázva, mint egy vaddisznó, úgy készül nekirontani a hozzá képest fogpiszkáló vékonyságú osztálytársának, mikor egy öblös, szigorú hang rengi be az egész öltözőt.

– Becsengettek! Kifelé, majmok! Utolsó kapcsolja a villanyt és zárja az ajtót! – üvölti Botond Gestapo Gedeon bá’.

És hogy miről kapta ezt a tökéletesen ráillő nevet? Hohó! Hamarosan kiderül. Még az is előfordulhat, hogy te, mint olvasó méltatlanul kevésnek fogod találni, csak hogy sem a diktátor, sem a Sztálin és még csak a Hitler sem kezdődik G betűvel, így pedig sokkal jobban cseng. Aki tud nekem mondani G-vel egy diktátort, írja meg nyugodtan! Nekem jelen pillanatban nem jut eszembe egy közismert sem.

Erre a hangra szerencsére még a vaskos hordótestű Olivér is behúzta hasát, és megrettenve, szúrós pillantást vetve Adriánra, majd védencére, végül elfordított tokával, gőgösen indul meg a terem felé. A sor végén Alex kullog, ahogy mindig, és ahogy mérete engedi, mivel a tornasor egyik szélét is képviseli, a maga 165 centijével. Gedeonnak mindig elvárása, hogy a diákok már tornasorban érkezzenek be a terembe, de ezt persze Adrián előszeretettel szegi meg. Mindig roppantul szórakoztatja, ahogy az a tohonya paraszt, torkaszakadtából üvöltözik. Azt várja, mikor kap agyvérzést egyszer csak, mint aki órákon át erőlködik a WC-n. Ahogy Alex szó nélkül elhalad főhősünk előtt, amaz úgy húzza el a száját.

– Egyébként szívesen, hogy megvédtelek. Paraszt… – sziszegi halkan.

Nem akarja, hogy ez is osztálytársa fülébe jusson. Nem szeretne még ő is belerúgni egyet szóban, még ha tényleg arra sem vette a fáradtságot, hogy megköszönje. Belépve a tornaterembe, miután mindenkit megcsapott a jó kis izzadtságszag, amelyből még – szellőztetés hiányában – a múlt heti diákok is hagytak itt mintát. Ezután a szokásos felmentett gárda kabátban, táskával a hátukon, helyet foglal a kispadon. Gedeon, akár egy támadásra készülő ragadozó, végigméri szigorúan a csoportot, végül a kispad felé fordul, ahonnan a fiúk egyből magyarázkodni kezdenek.

– Tanár úr nekem kapar a torkom, és fulladok futás közben. Az orvos kiírt egy hétre…

– Írni tudsz, kisfiam? – förmed rá, miközben odavág egy üres lapot. – Vésd le névsort, akik itt vannak! – ezzel már fordul is a következő zsákmányához. – A sapkát vedd le, kisfiam!

– De tanár úr, rajtam egészségügyi okok miatt van. Papírt is tudok róla mondani.

– Nem érdekeeeel! – lép oda sánta lépteivel ordítás közben, azzal lekapva a srácról a sapkát, kihajítja azt a teremből.

Ezzel láthatóvá tette a fiú kemoterápiában megritkult haját, és azokat a kopasz foltokat, melyeket úgy szégyellt társai előtt. Természetesen jó barátokhoz híven, minden haverja kinevette, pedig ő kifejezetten jó pozíciót tölt be Olivér legjobb barátjaként a ranglétrán, de hát ez sem nyújt teljes körű védelmet, ha megalázásról van szó. Ezután a másfél lábon járó gombahajú, hirtelen megnyúlt Rákosi Mátyás bebiceg középre.

– Osztály vigyázz! Kihúzza magát! Jobbra át, és indul! Ne maradjon le senki! Harminc kör futás! Ami téged illet kopasz tyúk, neked még ötven guggolás! Legközelebb majd megtisztelsz azzal, hogy nem fejfedővel lépsz be – visszhangozza be az egész termet a sípja, mire a srácok elkezdenek megindulni, ahogy azonban Alexhez érne azonban a sor, Gedeon elkiáltja magát:

– Te, girhes! Állj meg ott vigyázban! – ettől a kamasz annyira megretten, hogy még a frufruját is kisepri arcából, nehogy úgy járjon, mint a múlt órán, hogy ezért üvöltse le, és alázza meg.

Zöldeskék szemei bátortalanul szegeződnek tornacipője orrára, és fel sem mer nézni, ahogyan a sánta dögkeselyű körözni kezd körülötte. Az egész testében megfagy a vér, mikor Gedeon megáll mögötte, azzal vaskos lapát kezével olyat rávág a hátára, hogy egyből riadtan kihúzza magát.

– Na, mégis csak tudsz te egyenesen állni. Pocsék a testtartásod kisfiam. Selejtesnek születtél, vagy időközben korcsultál el, hogy így állsz? – erre Alex meg se mer mukkanni, csak reméli, hogy nem szól be másra.

Eddig megkapta az életképtelen, anyámasszony katonája, félresikerült lányivadék és a lábtörlő jelzőt a kedves tanár úrtól. Mindezt a felemás színű haja, fekete ajkai, festett körmei, egyszer véletlen kilátszó köldökpiercingje és félénk viselkedése miatt.

– Induljál meg, de baromi gyorsan, ha nem akarod, hogy órai munka egyest adjak neked, királylány! – löki előre, amitől majdnem felbukik, de végül a félelemtől lesápadva, követi a sort.

A csapat diák kivörösödött arccal, lihegve lohol Gedeon parancsára, mire Adrián kiválik tíz kör után a sorból és az egyik padra leülve, mély levegőket vesz. Kedvenc őszült gombánk sólyomszeme egyből kiszúrja, és megindul felé:

– Ha te sem akarsz órai munka egyest, nagyon gyorsan zárkózzál fel! – bömböli ez a bamba bivaly, de Adrián csak legyint egyet.

– Csak nyugodtan! – törli le az izzadtságot a homlokáról és érzi, hogy nem használt elegendő dezodort.

– Hogy képzeled ezt te, kisfiam? A visszaugatásért szaktanárit is adok mellé.

– Meg egy kis vizet is, ha lehetne. Lehetőleg savas legyen, és hűtőből – adja le rendelését, és közben alig bírja ki nevetés nélkül, hogy Gedeon szinte felrobban a dühtől.

– Majd meglátjuk akkor is ilyen nagy lesz a pofád, mikor focizni kell. Ha felrúgnak, én nem hívom ki az orvost – ezzel visszamegy fegyelmezni az időközben gyaloglással a távot lebliccelő diákokat.

Miután ezzel végeztek, a tanár beosztja a csoportokat. Adrián és Alex egy csapatot alkotnak, de mikor Olivért sorsolják ellenük, a disznó összedörzsöli izzadt és párnás tenyereit. És mikor erre már azt hinné az ember, hogy véletlen – ami Gedeont ismerve kicsit sem az – akkor Alexet állítja be kapusnak. Így akarja „móresre tanítani” a rossz testtartású fiút, nem is törődve azzal, hogy ezzel közvetlenül a dögkeselyű karjába vettette szerencsétlent. Az alfahímek csak úgy leszúrják gúnyos tekintetükkel, miközben nyakukon húzzák végig az ujjukat, mintha ez a játék vérre menne. Számukra ténylegesen, ettől pedig a srác egy nagyot nyelve áll meg a kapuban, összehúzva magát. Adrián nagy nehezen – mivel előző cselekedetét sem övezte hála – de végül hátramegy megszánásból a fiúhoz.

– Nem lesz gond, beállok védőnek. Ha megindulnak a melákok, akkor kitalálunk valamit. Valamennyit tompítok rajtuk, ha nagyon elfajulnak a dolgok, de ehhez az kell, hogy ne mutatkozz ennyire félénknek. Ezzel csak jobban célponttá válsz.

– Én… én nem félek… – hebegi a fiú, de ezt még ő sem hiszi el saját magának.

– Azért remeg a térdedtől kezdve szinte az egész tested. Még a szád is, mikor megszólalsz… Mindegy… A lényeg, hogy állj be kicsit határozottabban, ne rezelj be, mikor közelednek, és bízz bennem! Nem vagyok kiemelkedő játékos, de eleget játszottam a téren náluk sokkal erőszakosabb srácokkal, hogy tudjam, a szabály csak egy jelképes baromság, főleg Gedeon bá számára. Sok sikert! – biccent egyet felé, majd beletúr bordó hajába.

– Mi? – kerekedik el az két zöldeskék szem, de erre már nem kap választ, mivel Gedeon megadta a jelet sípjával.

Az ellenfél melákjai – és egyébként aktív focistái – jót vigyorogva bajuszkezdeményük alatt, egymásnak passzolgatják a labdát. Mivel Gedeon javarészt szerencsétlenekkel töltötte meg Adriánék csapatát, így mintha ott sem lennének, úgy játsszák ki őket. Mikor a labda egyre közelebb jön, Alex hirtelen mindent elfelejt arról, hogy mit mondott neki társa, és reszkető lábakkal áll. Az egyik melák meglendíti lábát, amitől Alex maga elé tartva kezeit, összehúzódik és becsukja a szemét. Tudja, hogy az ellenfél célja nem a játék megnyerése, hanem hogy őt kegyetlenül szétrugdossák az öltözőben történtek miatt. Már minden fájdalomra felkészült a teste, mikor egyszer csak hallja lepattanni a labdát, messze tőle. Óvatosan kipillant szemébe lógó frufruja alól, mikor meglátja, ahogy Adrián átvette a labdát és átvezetve közöttük, az ellenfél kapujához tart vele. Olivér már bekészült, hogy a lehető legjobban levédje. Akár egy szumóbirkózó, úgy dobbant egyet és várja a lövést.

– Egészen biztos nem fogsz te itt gólt szerezni. Nem, amíg rajtam múlik.

– Nem is az a célom – mosolyodik el, mire Olivér is rájön a tervére, de már túl későn. Pontosan olyan erővel megbikázva, mint ahogy Alexnek szánták, rúgja előre a labdát, ami telibe találva úgy képen törli a fiút, hogy együtt borulnak bele a hálóba.

◊

– Valaki hívja már ki az iskolaorvost! – állnak az eszméletét vesztett fiú felett társai.

– Ide mentő kell – ingatja nem tetszően a fejét egy másik.

– Nem kell ide semmi. Keljél fel, kisfiam! – üvölt az arcába Gedeon, de meglepő módon, nem mutatkozik gyógyírnak messze földön híres hangja.

Erre jön a következő isteni ötlete, mégpedig, hogy bordán rúgja a fiút, hogy mozduljon meg. Ez még annak is fájt, aki nézte, pedig nem tudják, hogy ha magánál is lenne, a vastag zsírpárnák úgy levédték a rúgást, hogy nem érzett belőle semmit.

– Ez tényleg elájult. A picsába, mondtam ti ostoba kölykök, hogy ne bikázzátok meg a lövést. Ennyi agyhalottat egy helyen… Most engem vonnak felelősségre. Kotródjatok azonnal öltözni! Vége a játéknak és az órának is, tűnjetek a szemem elől ostoba értetlen férgek! – üvölti Mr. Gomba.

Azzal letérdel Olivérhez, hogy legalább a kiérkező mentősök előtt kelthesse annak látszatát, ő mindent megpróbált, nem az ő hibája. Adrián a távolból egy utolsó pillantást vet műalkotása felé. Olivérnek eltört az orra, a feje felduzzadt, mintha csak egy husánggal vágták volna fejbe. Nem is beszélve a labda vörös nyomáról, ami húsos képén éktelenkedik.

Az öltözőben mindenki csak sutyorog, miközben Adrián végig tudja, hogy őróla. Ez csak tovább duzzasztja elégedettségét, ami akkor hág tetőfokára, amikor már távozik. Meglepő módon Alex lohol a nyomában. Nem győzi kapkodni a levegőt, mikor utolérte.

– Csak… csak azt szeretném mondani, hogy… – ekkor kiegyenesedve Adriánra néz, de persze csak a jól ismert frufru takarásában. – Hogy nagy voltál… Kö… köszönöm azt, amit értem tettél – alig meri kiejteni a száján.

Fél, hogy az újabb gyengesége miatt, majd Adrián is kigúnyolja, de ehelyett legnagyobb döbbenetére amaz ráteszi a kezét a vállára, és egy olyan mozdulatot tesz, ami egyből beleég a fiú agyába. Féloldalasan elmosolyodik. Ezt még soha senki nem tette meg. Korábban senki sem vette ennyire emberszámba. Sőt, nemcsak emberszámba vette, hanem még egy melegebb, barátságos is biccentést is tesz hozzá.

– Semmiség volt. Olivérnek már kijárt ez. Hidd el, nem csak miattad csináltam. Engem is irritált már egy ideje. Nem dicsőség egy olyat csesztetni, mint amilyen te vagy, már bocsi… Remélhetőleg, ez elegendő tanulság volt neki. Bár, ugye nem megyünk vele semmire, ha még ráadásul úgy beverte a fejét, hogy semmire sem fog emlékezni. Vagy kiadós kis vérrög… – mosolyodik el ismét Adrián, amit Alex csak félénken mer viszonozni. – Milyen óra is lesz? – veszi le ezzel kezét a fiú válláról, majd a telefonjába merül.

– Azt hiszem irodalom – vakarja a fejét Alex.

– Baromi jó… Nincs kedvem ahhoz a parókás némberhez, főleg nem éhesen… Veszek valamit a büfében, te nem jössz?

– Ne haragudj, de nem. Felelés lesz, tanulnom kell rá, mert alapból bukásra állok.

– Ja, tényleg Csokonai… Igazából leszarom a lehető legmagasabbról. Mondjuk a Debreceni Református Kollégiumról jó lesz? Az elég magas? Ha jól tudom, onnan vágták ki, mint macskát szarni, nem? – ezzel egyből jobb kedvre derítette a másik kamaszt, aki régóta most először, de még kuncogni is képes, pulcsijával eltakarva száját, és arcpírját, ami egyre erőteljesebben ül ki orcáin.

– Ezek szerint mégis csak tanultál.

– Nem, ennyit még én is tudok. Nagyanyám él – hal Csokonai verseiért. Bármilyenek is legyenek azok… – vonja meg a vállát, azzal elindul a büfé felé, magára hagyva most először őszinte mosollyal az arcán Alexet, aki elvörösödve pillant utána.

◊

Még alig csengettek ki, de mintha ingyen osztogatnának mindent, úgy tolonganak a diákok. Bár ez annyira nem is meglepő, ha számba vesszük azt, hogy ebbe a gimnáziumba nagyjából ezer fő jár. Természetesen minden kamasznak kötelező a bankkártya és véletlenül sem lehetne kézpénzzel fizetni. Az még a végén gyorsabb lenne, mint a banki tranzakció. Miután az öt liba kiszerencsétlenkedte műkörmeivel a kártyáját és kivárták fejenként az egy perces fizetési folyamatot, mire elfogadták a kártyájukat, addigra becsengettek. A csengővel nem törődve, Adrián következik, aki egyedül a sorban egy ezrest szorongat a kezében. A barátságos arcú, termetes büfés szokásos köszöntésével fogadja:

– Jó napot fiatalúr, mit adhatok?

– Egy sonkás szendvicset.

– Kifliben vagy zsemlében? – jön az újabb kérdés.

– Kifli – válaszolja meg, és Adrián már várja az utolsó kérdést, ami minden áldott nap elhangzik, még pedig, hogy mit tegyen bele. Ezután az óra után, és az éhségéből kifolyólag, már azon sem akad fenn, hogy azt az egy nyomorult levél salátát puszta kézzel, minden kesztyű nélkül gyömöszölik bele az ételébe, és úgy fogják meg.

– Mi tehetünk bele? Ketchup, majonéz…? – és már meg is jött.

Adrián már – már rühelli ezt a procedúrát, mivel mindig ugyanazt kéri és nem érti, mit nem lehet ezen megjegyezni.

– Csípős és majonéz.

– Még egyszer, mi lesz? ketchup? – lép közelebb, hogy jobban hallja.

Erre Adrián lehajtja a maszkját és úgy ismétli el az egyébként a maszkhordási törvényre magasra tevő Pálnak, a büfésnek a kívánalmait.

– Csípős és majonéz… – erre úgy tűnik a férfi megértette, és beleteszi először a majonézt, de Adrián a szemét forgatja, mikor meglátja, hogy a csípős helyett a ketchupból nyom bele.

– Ezt nem hiszem el… A szerdát azért találták ki, hogy engem az elmeosztályra küldjenek a besokallástól… – jegyzi meg magában, miközben leteszi az ezrest a pultra. Erre Pál már a kezébe is adja a kiflit a szokásos elköszönéssel.

– Jó étvágyat fiatalúúúúr! Mi köszönjüüüük! Egészségedreee! – nyújtja el minden mondata végét azon a dörmögős medvehangján.

Bár a higiéniai dolgokban nem első osztályúak azzal, hogy nem használnak kesztyűt még járvány idején sem, de Adrián mindig is amolyan mindennapi hősöknek tartotta a büféseket, az egyetlen kellemes részének, üde színfoltjának ennek a gimnáziumnak. Innen is szeretném személyesen megköszönni, hogy annak idején elláttak energiát adó élelemmel és kedves kiszolgálással! Örök hála nekik ezért!

Adrián felér a negyedik emeletre, mert hát nyílván ide kellett tenniük az osztálytermüket, majd nagy lihegéssel foglal helyet. Természetesen a legfrissebb pletykák Olivérről szólnak, hogy mi lehetett vele, meg hogy egyesek látták, ahogyan elvitték a mentősök. Állítólag még akkor sem mozdult meg, mikor betolták a hordágyon az autóba.

– Hibátlan munkát végeztem – gondolja magában Adrián, miközben jóízűen beleharap a szendvicsébe.

Betéve a fülhallgatót, meghallgatja az aznapi híreket. Becsengetés után hat perccel el is fogyasztotta szendvicsét, és ezzel egy időben belépett a tanár is, aki csak a névsort írogatta, illetve még valamivel bajlódott, de valószínűleg ő sem tudta, hogy mivel is. Hiába ült szemben a tanárral, Adrián elhatározta, hogy a testnevelés óra utánra tartogatott csokiját már pedig meg fogja enni. Épp kicsomagolja, mikor fülhallgatón keresztül is hallja a tanárt:

– Tegyük most már el az ételt és fejezzük be az iszogatást, óra van.

Nagyszerű, ezek szerint Sárosdi Semmit Sem Tanító Mária végre feleszmélt, hogy órát kéne tartania, miután közel hat – hét percet késett, és még további kettőt ellébecolt. A figyelmeztetése ellenére azonban Adrián kicsomagolva az energiaszeletet, elkezdi eszegetni. Sárosdi ránéz és elismétli unalmas szövegét:

– Nem hallottad, amit mondtam? – erre már azért Adrián annyit megtesz, hogy legalább tiszteletből kiveszi a fülhallgatót.

De a csokijával nem áll le, amíg meg nem ette. Az utolsó falatot megízlelve, a tanár szeme láttára dobja ki annak papírját, és mintha mi sem történt volna, nyugodtan ül le, ismét csak szemben Mária tanárnővel, aki alaposan felbosszantotta magát.

– Hogy lehetsz ekkora bunkó, hogy a pofámba zabálsz? – hangzott el így szó szerint.

– Mondjuk bocsánatot kérni?

– Miért is? Mert ettem? – beszél vissza teli szájjal, miközben lenyeli a falatot.

– Nem, hanem azért, mert ezt megtetted, és mondjuk megköszönni, hogy megengedtem. – válaszolja, miközben parókaszerűen, vastagon font haját a vállára ejti.

Ez még jól is állna egy huszonéves lánynak, de nem egy ötven feletti nőnek. Sőt, Adrián le merné fogadni, hogy az igénytelenül felkent smink mögött akár egy majdnem hatvan éves pofa néz rá.

– Mi lesz a következő? Hogy engedélyt kérjek arra is, hogy igyak, vagy, hogy kimenjek elvégezni az alap szükségletemet. Ja, várjunk csak… – eszmél rá, hogy ez pontosan így van, de eddigre Sárosdi rikácsoló hangja szakítja ki gondolataiból.

– Most véstem be az intőt! – miközben ezt kimondta, fogalma sincs, hogy mennyire szánalmasan nézett ki, és hangzottak sikoltásai.

Vajon miféle drasztikus következménye lesz annak, hogy evett az órán, miközben mások végigzabálják a napot? Atyaég, talán nem lesz jeles a magatartása, vagy ne adj’ Isten a szorgalma csúszik le. Ilyen és efféle véres megtorlásai lesznek eme súlyos bűntettének. Elvégre az iskola azért van, hogy felkészítsen az életre. Adrián örülhet, hogy most időben figyelmeztették bűnére, mert ezért a szörnyű kegyetlen világban akár életfogytiglanit is kaphatna.

– Na, akkor! – csapja össze a kis naplóját, miközben bekörmölte az intőt. Ezt a pillanatot Adrián megörökítette telefonján, hogy az unokáinak is akár – ha lesznek neki ilyenjei – megmutathassa ezt a fenséges momentumot.

– A szózatot kell jövő hétre megtanulni. Felolvasom nektek, bár már úgy hiszem, általános iskola óta tudnotok kell.

Ezután valóban, ahogy mondta, ténylegesen elkezdi felolvasni, mindenféle önirónia nélkül. Tényleg nem veszi észre, milyen szánalmas az, hogy míg ő képtelen szövegből nézni, addig a diákokkal ezt bemagoltatja. Pedig, ahogy a mondás tartja: „ezt egy életen át tudni kell”. De Sárosdi Mária Etelkára ez valahogy nem vonatkozik. Ezt követően pont úgy telt ez a negyvenöt perc, mint minden irodalom óra. Egy kivetített képről kellett másolni a tömény szöveget, miközben egy – két megjegyzést megejtve, nem igazán megerőltetve magát, Sárosdi a nagy tökfejét támasztotta. Adrián képtelen felfogni, hogy ennek a nőnek a neve és az arcképe ott díszeleg az igazgatóinál, mint egykori igazgatóhelyettes és díjjal jutalmazott pedagógus. Ez a nő biztosan annak a gonosz ikre, vagy valami földöntúli hasonmása, mert ehhez képest Adrián még a kutyáját is jobb irodalomtanárnak képzeli el.

Már alig várja, hogy hazaérjen, és jól megborzolja erdélyi kopójának, Desiderio – nak azokat a nagy füleit, ahogy ő szereti. Nevét arról kapta, hogy Adriánnak minden vágya volt egy erdélyi kopó volt, és miután kertes házba költöztek, ez teljesült is neki. (Desiderio; mint akarom olaszul.) Desiderio éjféli ugatása is értelmesebb annál, mint amit most tanulnak. Nem is beszélve, hogy ő bármikor értelmesebb fejeket tud vágni, mint amilyenre Sárosdi valaha is képes lenne. Leginkább egy őstulokra emlékezteti Adriánt azzal a szabályos kerek fejével.

Nála már csak egy kerekebb fejű tanár létezik, akivel a következő órájuk, a kémia lesz. Falusy Törpe Gömbfejű Anitának olyan szabályosan kerek a feje, hogy Egri Lídia körzővel sem varázsolhatna különbet. Adriánnak sokszor eszébe jut – főleg egy kiadós matek óra után – hogy kiszámolja kémiatanárának a fejét, pontosabban annak kerületét és területét. Eltervezte, egyszer megméri és akkor már csak a píre van szüksége és kész is van a sugara. Néha azért megrémül magától, mennyire magába szippantotta a matematika tudománya, mióta Egri tanárnő, vagy, ahogy ő hívja, Lídia tábornokasszony vette át az osztályt. A lehető legjobb matekszakos tanár, akit csak kaphattak, és ezzel mindenki így van, még ha a stílusát szinte senki nem bírja Adriánon kívül.

Hamarosan a mámoros csengő felélénkíti a fiút a félálomból, de a pillanatnyi boldogsága egészen addig tart, míg rá nem eszmél, hogy kémia jön, ami több erőt szipolyoz ki belőle, mint az összes eddigi órái együttvéve. Gedeon sem tudja úgy lefárasztani, csináltasson vele akármennyi feladatot is, mint amennyire leterheli ez az egy nyomorult tantárgy. Ahogy a szünet megkezdődött, az anyaszomorító Sárosdi kisurrant a teremből, loholt is azért, hogy beírja nevetséges intőjét.

A percek kétszer lassabban telnek már a szünetben is, de ha Falusy tanárnőt vesszük figyelembe, akkor számára nem sok jelentősége van a csengőnek. Szünet neki addig van, mikor ő kívánkozik betérni. Most éppen csak tizenkét percet késett, ami a tizenhathoz képest igazán nagy előrelépés. Kis táskájával a vállán, lép be a terembe. Tulajdonképpen, ha nem kopogna a csizmája, észre sem lehetne venni, hogy itt van, annyira alacsony. Egy átlagos délután akár a szőnyeg rojtjai között is elveszhetett volna. Adrián egyik unalmasabb biológia óráján azt latolgatta, hogy még ebben a viszonylag szűkösebb farmerben is fel tudja odáig emelni a lábát, hogy képes legyen pont orrba rúgni. Lefejelni sajnos képtelen lenne, annyira nem tud lehajolni, pedig a maga 176 centijével ő sem számít olyan magasnak.

Most épp unottan nyomkodja a telefonját, észre sem véve, hogy közben a törpe mit vés fel a táblára. Azt, hogy év eleje óta mit vesznek, nem tudná elmondani. No, nem azért, mert eddig még sohasem figyelt, hanem mert maga Falusy Anita sem tudná megfogalmazni, mit tanított. Aldehidek, oldatok, alkének, alkánok, savak, középkor, Mátyás király, de akár Néró korszaka is lehetett a kémia óra tananyaga, senki nem tudná elmondani, hogy mi van. Adrián éppen az egyik játékban merült el, amit kifejezetten erre az órára töltött le, hogy elnyomja az unalmát, mikor hógömbfejű gnómasszonyság megszólítja:

– Adrián, el tudnád nekem mondani, hogy hova illeszkedik az oxigén és hányas kötéssel? – nyalogatja elégedetten az ajkait, hogy most jól kifogott a diákján és zavarba hozhatta.

Bárki is legyen ez a diák, azt egészen biztosan nem Németh Adriánnak hívják, aki csak felpillantva a telefonjából, megrázza a fejét.

– Fogalmam sincs… – ezzel visszanéz a játékba, táskája takarásában, de tulajdonképpen, ha az nem lenne, anélkül is nyilvánvaló, hogy mobilját nyomkodja.

– Akkor találkozunk nyáron? – továbbra sem veszi le gombszemeit a fiúról, aki megint csak egy pillanatra néz fel.

– Aha…

– Jól van, és akkor lemegyünk az igazgatóhoz?

Ez már olyan pikáns témának ígérkezik, hogy a játék messzemenőkig eltörpül mellette. Talán még Falusy Anitánál is kisebb méretűre, már ha létezik egyáltalán ilyen. Adrián vesz egy nagy levegőt, amivel a tanár már azt hitte, övé a győzelem, de ekkor megszólal.

– Hogyne tanárnő! Menjünk le, legalább elmeséli az igazgatóasszonynak, hogy miért késik minden órájáról tizenöt percet. Aztán arról is beszámolhat, hogy biológiából a félév alatt a semmire kaptunk állandóan ötöst, hogy ön megússza a tanítást. Igen, menjünk, és meglátjuk, melyikünket vonják felelősségre – állja a törpe megdöbbent tekintetét rezzenéstelen arccal. Hetedik órára már baromira nincs kedve senkivel hadakozni, elég volt ebből az állandó csesztetésből. A tanárnő az ajkába harapva nyeli le szemtelen diákja egyébként elvitathatatlanul jogos visszaszólását, így aztán feladja a küzdelmet.

– Csak rakd le az asztalról a táskádat és figyelj ide!

Ezzel az óra hátralevő perceiben nem szándékozott még csak Adrián felé sem nézni. Általános iskolából szalajtott tanárként rájött, hogy ez már nem az ottani dedós tempó – bár Adrián gimnáziumában nagyon is – és elképzelhető az, hogy addig nem igazán papolhat a kötelesség teljesítéséről, míg ő annak legkevésbé sem tesz eleget.

Még úgyis, hogy végig telefonozta az órát, annyira lefáradt, hogy legszívesebben ott helyben elaludt volna. Ezt a csengő azonban nem tette lehetővé. Magára véve kabátját és táskáját, elindul a pályaudvar felé, ahonnan a vonata indul a külváros irányába, ahol lakik. Kilépve a gimnáziumból, arcon csapja Budapest mámorító húgyszaga, amelyet közlekedési eszközök kipufogó gáza kever mesés eleggyé és esszenciává.

– Mi lennék én e nélkül? – szippant egy mélyet a levegőből.

Hiába vannak a budai oldalon, közel Pesthez itt sem sokkal jobb a légkör, tekintettel, hogy itt kezdődik az elválasztó híd, ahol naponta a legtöbb jármű megfordul. Az emberek türelmetlenül dudálnak, a parasztok az autóval átmennek a zebrán – ahol egyébként megsúgom a nyomorultaknak, hogy a gyalogosok vannak elsőbbségben, főleg ha egy zöld lámpa is van mellékelve a túloldalon – a biciklisek pedig ügyetlenül kerülgetik mind az autókat, mind a járókelőket. (A helyzet azóta sem változott. Üdv a jövőből, mikor ezt a sort javítom; 2023.11.03.) Igen, Budapest nem a legjobb barátja a kétkerekű járműveknek, de hát ez így van rendjén. Minek az, ha van autó, nem? Adriánt sokszor elborzasztja, hogy egyébként ezt az alapvetően szép várost, ennyire ellepi a mocsok. Az évek alatt hozzászokott, főleg ha azt vesszük alapul, hogy Józsefvárosban, a nyolcadik kerületben nőtt fel. Ha ott nem látott már mindent, akkor sehol sem. A Déli pályaudvaron, vagy ahogy Adrián hívja a cigicsikk és kiömlött sört ivó galambok hazájában, türelmetlenül toporognak az emberek.

– Remek, a vonat csak tíz percet késik! – konstatálja a kijelzőre pillantva.

Mint mindig, most is jelentéktelen cikkek olvasgatásával üti el az időt, míg a vonaton zenét hallgat. Annyira fáradt és kimerült az agya, hogy még olvasni sincs kedve, ami az egyik kedvenc tevékenységének számít. Emellett büszkélkedhet egy olyan könyvvel is, amelyen ő maga dolgozik. Minden ötlete a telefonjában van és a mai nap után azon gondolkodik, mire tudná az unalmas pillanatokat úgy átforgatni a regénybe, hogy az élvezhető legyen. Humorral lehet legjobban oldani ezt a borzalmat, de hát lelkes kamasz író legyen a talpán, aki ezt a megannyi kínlódást úgy papírra tudja vetni, hogy még élvezze is. Az iskola kiszipolyozott belőle mindent és csak pár szót tud lejegyzetelni: kínlódás, iskolai abúzus, focimeccs. Ezekből már talán lehet valamit farigcsálni, de végiggondolva, nem szívesen tenné ki Alexet annak, hogy róla ír. Felötlik még benne a büfében kapott szendvics, de mivel nem gasztronómiai újságot, vagy ételkritikai szaklapot ír, hanem egy regényt, inkább felhagy ezzel.

◊

A félórás utat elbóbiskolva vészelte át, és leszállva a vonatról, egy már sokkal meghittebb környezetbe léphetett ki. A külvárosi levegő mennyivel frissebb! A környező erdők mindent megtesznek, hogy ezt biztosítsák. Innen már csak tíz perc gyaloglásra van az otthonuk. Dimbes – dombos utcákon kell végigmennie, ami gyakran emlékezteti a nagymamája falujára, vagy Balatonfüredre, Adrián kedvenc hazai városkájára. Ha tehetné, szíve szerint odaköltözne, és ha ez a vágya teljesülne, már nem is akarna kimenni külföldre.

Ő a vele egykorúakkal ellentétben nem igazán gondolkozik azon, miképp és merre hagyhatná el Magyarországot. Ő szeret itt élni, de úgy érzi, hogy a külföldi lét inkább szükséges, mintsem választható. Fogalma sincs, hogy élhet meg itt jól, ráadásul a járványhelyzet úgy padlóra vágta a gazdaságot, hogy a kedvenc gyümölcsére, a gránátalmára már nem is futja a szokásos zöldségesnél. Legalábbis a saját zsebpénzéből, mert arról szó sincs, hogy családja nem engedheti meg magának, csupán édesanyja sajnálja erre a pénzt. Hazafelé menet elhalad a zöldséges előtt, akinek ma megint kellett 100 Ft – ot emelnie az árakon, így már inkább oda sem néz.

Az utca kihalt, egy lélek sincs rajta. A javarészt nyugdíjas éveikben itt élő, tehetősebb idősek annyira félnek errefelé a járványtól, hogy még maszkban is alig mernek kimerészkedni. Nem is beszélve a szegényebbekről, akik közül sokan mindenféle rémisztgetést elolvasnak, és ezáltal még jobban rettegnek. Na, nem mintha az intelligenciát a vagyon határozná meg, de errefelé jellemző, hogy az elmaradott társadalmi rétegek minden szempontból hátrányba kerültek a többiekkel szemben. Adrián a belső részen lakik, ahol nagycsaládosok, nyugdíjasok és évközben üresen álló nyaralók vannak, de ha a külső részre megy, az már maga a nyomortelep.

De egy a lényeg: a plakátokon ott díszeleg a jól hangzó, „Dübörög a gazdaság” szlogen hányingerkeltő narancssárga borításban. Nem elég, hogy a fiú legutáltabb színe ez, még ehhez egy politikai oldalt is kell csatolni, miközben háta közepére sem kívánja ezt. Ettől a fajta törzsszellemtől és törzsies gondolkodástól a hideg rázza, pláne, hogy a saját bőrén is kell ezt tapasztalnia nap, mint nap, szülei révén.

Hamarosan megérkezik a nyugalmat árasztó otthonába, amely külsőre csak úgy hívogatja az embert. Nem felvágós, nem túldíszített, de olyan típusú idilli kertes ház, amelyre sokan vágynak. Adrián szülei tizenöt éven át spóroltak rá, hogy ne kelljen hitelt felvenni, így már minden az övék, emellett pedig egy autóval is dicsekedhetnek. Mindenük megvan, amit egy középosztálybeli család kívánhat. Ezzel kivételesen ő is meg van elégedve.

Alig, hogy kinyitja a kaput, Desiderio rohan elé. Az egyetlen, aki bármikor, bármilyen körülmények körül hazavárja őt. Kinézete ellenére, egy rendkívül jámbor teremtés. Hiába vannak éles fogai, nagy termete feketés – barnás bundával és megnyúlt pofával, nem is beszélve a nagy, lapos és lelógó, mindent meghalló fülekről, a nyulakon kívül nem sok élőlénynek tudna ártani. Persze csak annak, amely nem fenyegeti szeretett gazdáját, mert ha igen, az nem marad talpon. Meglepő módon, kiváltképp jó viszonyt ápol a macskákkal. Főleg Monsieur Louis – val, a szomszéd nyurga kandúrjával és annak „feleségével” és örökös társával, Madame Pompadour – val, a nyughatatlan, kissé testesebb, de annál gyönyörűbb cirmos, aranyszemű cicával. Desiderio az ő védelmezőjük a kóbor kutyákkal szemben, akik előszeretettel üldözik a helyi macskákat.

– Már alig vártam, hogy hazaérjek – borul hűséges négylábúja nyakába, aki bőséges nyalogatással fejezi ki, hogy neki is mennyire hiányzott. Nagy nehezen elengedve gazdáját, végigkíséri a bejáratig, ahonnan friss illatok szállnak ki. Elkészült az ebéd. Belépve, Adrián levágja a táskáját az ágyára, azzal már ül is asztalhoz. Kézfertőtlenítés és stb. procedúra után, végre helyet foglalhat az asztalnál.

– Neked is szia, fiam… – fordul meg édesanyja, majd lehelyezi a nagy lábast az asztal közepére; kinti időjárást ellensúlyozó, gőzölgő húsleves a mai házigazda.

– Szia… – dünnyögi halkan, alig érthetően a fiú, azzal már szed is magának gazdagon, ahogy szokta: zöldségek nélkül, csak máj, hús és tészta a lével, és már éppen kezdene bele a levesébe, mikor észreveszi, hogy a négy helyett, csak három tányér van kirakva.

– Lili nem eszik velünk? – érdeklődik húga, Liliána felől, nem mintha hiányolná a beszédes lányt az asztaltól, de még éppenséggel feltűnt fáradt fejének.

– Ő hamarabb ért haza, gyorsan megebédelt és a tanára által megbeszéltek alapján, megpróbál egy kísérletet végrehajtani egyedül, itthon – válaszolja édesanyja.

– Micsoda meglepetés és újdonság! – forgatja a szemét Adrián és szinte felfordul a gyomra, ha a kémia eszébe jut; hogy képes húga ennyire megszállottja lenni ennek a nagy rakás hülyeségnek? Míg él, fel nem foghatja.

– Ügyeskedjen, amit akar, csak ne gyújtsa fel a házat. Ennyi volt a kérésem felé – csatlakozik a beszélgetéshez a kanapéról feltápászkodó édesapja is.

A férfi ügyvédként dolgozik, így megengedhetik maguknak, hogy az asszony itthon vigye a háztartást. István és Izabella huszonhét év házasság után viszonylag nyugalmas életet tudhatnak a magukénak. Lett három gyerekük, végre valahára házuk és autójuk is. A gyakori veszekedések sem szabhatnak gátat annak, hogy legalább élvezzék azt, amil van, amiért megdolgoztak, még mikor az asszony is olasz tolmácsként tevékenykedett.

– Én akkor sem tartom jó ötletnek, hogy a lányunk felügyelet nélkül kísérletezik.

– Nem bízol a képességeiben? – szed magának a férfi is, miután összeszedte magát a fáradtságból, két napos borostás arcán végighúzva a kezét, megdörzsölve a szemét egy kiadós ásítás után, végül képes lett erre.

– De, pont hogy emiatt féltem. Liliána nagyon hogy is mondjam… Elvetemült… igen, talán ez a legjobb szó… elvetemült tud lenni. Teljesen megszállottja ennek, és félek, hogy egyszer valami olyan baleset éri, amiben még a tanára sem tud segíteni. Nem lenne jobb, ha olyan lenne, mint a többi átlagos gyerek? Úgy értem járna rendes gimnáziumba, meg ilyenek…

– Ugyan drágám, ezt már egyszer megbeszéltük – kanalaz bele a levesbe, míg Adrián lassan szürcsölgetve a levest, hallgatja őket. – Lilinek ez hatalmas visszalépés lenne. Nem kerülhet átlagos gyerekek közé, ha egyszer nem azt. Ő egy rendkívül tehetséges lány, és ezt a képességét ki kell aknázni. Főleg, hogy ő maga imádja ezt. Egyikünk sem kényszerítette erre, ezt te is tudod.

– Igen, ebben igazad van, de akkor is… Mindegy – sóhajt fel egyet a feleség.

Ezután az evésre koncentrálva mindenki némán kanalazza a levesét, ameddig Adrián be nem fejezi és eltolja magától a tányért.

– Nekem a leves bőven elég volt, majd később folytatom – állna fel a székből, ám ekkor édesanyja kezével marasztalásra inti.

– Maradj még egy kicsit! Beszélni szeretnék veled – több szó sem kell, a kamasz egyből tudja, miről is van szó.

– Áh… a töri… – sóhajt fel a fiú, mire már mindkét szülői szempár rászegeződik.

– Pontosan… Azt hitted, hogy megúszod? Fiam, bukásra állsz belőle? Mégis hogyan? Ez még csak nem is megértésen alapszik, hanem azon, hogy megtanuld. Ez pedig azt jelenti, hogy egy percet sem szánsz rá. Nem figyelhetünk még arra is, hogy te tizenhat évesen tanulsz – e vagy sem, de ezek szerint mégis csak a körmödre kell néznünk… El sem hiszem – ha még ez nem lett volna elegendő prédikáció, édesapja is csatlakozik hozzá.

– Hogy akarsz te így tovább tanulni? Történelemből érettségizni fogsz… Egyetértek anyáddal, én sem vagyok képes felfogni, hogy tizenhat, lassan tizenhét évesen neked ezt el kell magyaráznunk. A tizennégy éves húgod kettővel feletted jár. Ő miért tud tanulni?

– Azt te sem gondoltad komolyan, hogy Lilivel hasonlítasz össze. Apa, neki kiemelkedően magas iq – t mértek, miután lepipálta az egykori tanárát. Nem mérhettek vele össze… Én csak egy átlagos diák vagyok… – és valóban.

Egészen pontosan Liliánának 160 – as IQ – t mértek, ami után a szülei kivették az iskolából. Osztályozó vizsgákat tett színjelesre minden tárgyból és ezután kezdett el érdeklődni a kémia iránt még jobban. Így fordult elő az, hogy két évvel feljebb jár bátyjánál, hiába fiatalabb. Egy év múlva akár az egyetemre is bejuthat. Ezen dolgozik mentora és tanára, az ország egyik legelismertebb kémikusa. Lili olyannyira beleéli magát ebbe, hogy egész nap ki sem mozdul a szobájából. Halmozza a kísérleteket, miközben magántanulóként alig egy óra alatt a leadott anyagot bemagolja minden más tárgyból.

Adrián nem irigyli, mivel ő is kivette a részét húga tehetségéből. Minden házit ő ír meg neki, de azért kéri, hogy néha hibázzon, mert mióta egyszer egy olyan matekpéldát prezentált Lídiának, amit még a tanárnő sem értett, azóta kicsit óvatosabb lett. Ha Lili mégsem hibázik eleget, ő belejavít. Mindig így hozza össze a matek háziját. Még a tavalyi előkészítő évben – amikor a heti tizennyolc spanyoltól majdnem eret vágott magán – akkor a fizika dogáit online ő adta le. A fizika tanár percekig nem tudott megszólalni tőle.

– Igaza van drágám, nem Lilihez kell mérni a fiúnk szintjét – bármennyire is igaz, ezt Adrián rendkívül leereszkedőnek érezte, azonban bárcsak ennyiről lenne szó, egy apró megvetésről és „kapd össze magad fiam” papolásról, de édesanyja tovább megy:

– Kitaláltam egy rendkívül hatékony módszert. Fel fogjuk hívni Őt… – néz először férjére, majd közvetlen fiára. – Ő úgyis történelem tanár, tehát tökéletes lesz arra, hogy kellően felzárkózzál.

– Jaj, ne már! Tényleg kijavítom a jegyeimet magamtól, csak Őt ne hívd ide! Nem akarok vele találkozni.

– Hidd el, mi sem örömmel tesszük. Normál esetben nem kérnénk a segítségét, de anyáddal a tanártól kapott email óta sokat beszélgettünk, és valóban az egyetlen kézenfekvő megoldás, amiben biztosak lehetünk, az nem más, minthogy a bátyádat kérjük meg arra, hogy korrepetáljon – szólal meg az apuka is.

– Már beszéltem vele telefonon. Nem soká’ itt lesz. Addig kapd össze magad, mert át fogja nézni, hogy miből mennyi jegyzeteltél, és hogy hol jártok! – közli édesanyja.

– Csodás, már csak ez hiányzott… – fújja ki a levegőt bosszúsan a kamasz.

Ekkor sűrű dobogások hallatszanak az emeletről. Lili trappol le, kezében két üvegcsével. Lelkesen siet szülei elé, majd ügyetlenül felhajtva védőszemüvegét, először bátyjának biccent köszönésképp, utána a szüleihez fordul.

– Anya, apa! Válasszatok! Milyen színű folyadékkal dolgozzak? Mindkettőben ugyanaz az anyag van, csak ételfestéket raktam hozzá – lebegtet meg egy narancssárga és egy kék folyadék tartalmú üvegcsét, Adrián csak a szemöldökét emeli meg értetlenül, hogy ezt miért tőlük kell kérdezni.

– Hát mindenféleképpen a kék. Utálom a narancssárgát – feleli az édesanyjuk határozottan, mire az apjuk kontrázva rávágja:

– Neked mi bajod van azzal a színnel? – erre Adrián egy hatalmasat sóhajt.

Tudja, hogy ezek után mi fog következni, így a pulcsijába süllyedve, már nem is tudja, hogy előre sírnia, vagy nevetnie kéne a kiszámíthatóság miatt.

– Ezt nem hiszem el! És megint kezdődik, vagy inkább folytatódik… Nincs az a pénz, hogy én ezt végighallgassam… – áll fel az asztaltól, de láthatólag sem ez, sem a mondandója nem érdekel senkit a szülei közül, akik ismét egy heves vitába bonyolódtak.

– Aha, mert az előző jobb volt, mi? Mocskos kommunisták kiárusították az országot. És te egy ilyet támogatsz… – vágja a nő fejéhez ezt olyan megvetően a férj, mintha nem is a saját feleségével beszélne.

Amikor azonban a politikáról van szó, ez tényleg így van. Nem számít ki kicsoda. Egy a lényeg, hogy hova teszi az illető az x – et. Adrián fel nem tudja fogni, hogy az értelmesnek számító szülei hogy tudnak vérre menni egy ilyen dolgon, mikor egyik sem jobb a másiknál. Bár, ez megint csak kamasz legyen a talpán, aki egy ilyet el tud mondani a szüleinek. Ezzel csak kétoldalú megvetést kapna, miközben neki legkevésbé sincs most szüksége ilyen nyomorult vitákra.

– Mert a mostani aztán jobb? Ez a kormány azt lop el, amit csak tud. Hazug, nyomorult banda. Úgy le lesznek váltva, mint a sicc! Eltakarodnak innen ezek az oltásmániás férgek. Demokraták a lónak a fa… – édesanyja megvető, magából kikelt szitkozódásait azonban már nem hallja a kamasz.

Szegény, semmit sem értő húgát ott hagyta az egymást gyilkoló szüleik között, ráadásul még mindig nem tudta meg, melyik szín legyen az. Bár rendkívül okos, még mindig tartja magát annyira gyereknek, hogy tudomást sem vesz a politikáról, így aztán ő osztozva bátyja véleményén, szerinte is mind egyforma.

Felérve a szobájába, Adrián megnézi a friss híreket. Szinte minden cikk hasonló címekkel tölti meg a képernyőt, esetleg némi átfogalmazással: „Miniszterelnök úr legújabb bejelentése”

– Na, nézzük, mit mondott a Nagytestvér elvtárs pajtás… – bök rá a videóra.

Ezeket a videókat leginkább a kommentek miatt szereti olvasgatni. Soha senkit nem hívtak még ennyi különböző néven, mint a mostani miniszterelnököt; Oszkár Vilmost: Főnök, Döbrögi, Megváltó, Vilmos, Viló, Vilka, Féreg, Oszkár, Orsós, Dr. Miniszterelnökúr, Diktátor, Európa Védelmezője… stb. Bár nagyon eltérőek, az biztos, hogy kedvelői rajonganak érte, utálói viszont legszívesebben elkergetnék az országból. Akármi is róla az emberek véleménye, egy biztos, hogy van, foglalkoznak vele és az esetek nagy részében igen szélsőséges a róla való megnyilvánulás. Hamarosan megelevenedik a képernyőn a zsíros, némi őszhajszállal megáldott Tavaris konyec plakát elölről. Papírból olvasva – miért is fejből? – minden intézkedést közöl. Adrián unalmában bele – bele tekerget a közhelyekbe és a sallangokba, míg végül kiveszi azt, hogy az iskolák holnapig lesznek nyitva és péntektől átállnak a digitális oktatásra ismét csak.

– Végre valami jó hír, legalább nem kell feleslegesen utazgatni. Legalább egy hasznod van, Döbrögi.

Adrián nagyon elmésnek találja ezt a megnevezést rá, talán ez is illik rá a legjobban csüngő hasa miatt. Még pár cikket elolvasva erről, végül beleveti magát abba, amire igazából vágyott már. Végre nekiülhet a regényének. Hátradőlve székében, végigzongorázva ujjaival a billentyűzeten, vesz egy mély levegőt.

– Szóval… Mi legyen a folytatás? – gondolkozik a párbeszéden, amelynek a maximalista személyiségéhez kapcsolva – bármennyire is lehetetlennek hangzik ez róla – meg tud felelni. Nagy hatást akar elérni írásával, egyfajta katarzist. Emellett folyamatosan fenn kell tartania az olvasó érdeklődését.

– Mégis mit mondjon Hayami? Ahj, nem jut eszembe semmi, annyira leszívott ez a nyomorult iskola – töpreng női főszereplője történetén.

Lili azonban hamarosan megszabadítja az írói stressztől, mikor a szobájából valami eszméletlen orrfacsaró szagú, és maró zöldes – sárga füst szabadul ki.

– Végre sikerült! – kiáltja örömében. – Összeállt a klórgáz! – szinte már sikongat kitörő lelkesedésében, és nevetése kissé eszelősre sikerül.

Adrián néha már komolyan aggódik a lányért, aki vagy nem fogta fel, ami nem valószínű, vagy pont, hogy felfogta, de nem érdekli, hogy egy halálos gázt hozott létre. A fiú orrát befogva siet ki a szobából, ami előtt ott áll a testvére.

– Egy picit talán túlzásba vittem. De ne aggódj, nem tömény, feloldottam, azért ilyen nagy a füst. Hirtelen nem jut eszembe mi is a neve – gondolkodik halál nyugodtan, miközben az ajkain dobolva ácsorog, a gázfelhő ölelésében.

Adriánban megszületett a végső döntés. A testvérének elmentek otthonról. Megragadja a karjánál fogva, és lesiet vele. Szerencsére a földszintre a szag és a füst már nem ért le, mivel Lili azért volt annyira az eszénél, hogy kiszellőztetett fenn.

– Au! Ez fáj, engedj el! – húzódik el dacosan, de Adrián akkor is leviszi magával, azt követően pedig a szülei elé állítja.

– Apa, most már jó lenne, ha végre szabályoznátok, és mondjuk nem engednétek meg azt, hogy mérgező gázokat állítson elő. Nem értitek, hogy ki fog vele minket nyírni? Ti itt nyugodtan ücsörögtök, miközben… – Adrián teljesen értetlenül áll a nyugalomban teázó szülei előtt.

– Kémiából mégis csak figyelsz és tanulsz? Történelemből miért nem megy ugyanez? – üti meg ekkor a fülét egy mélyről jövő, búgó hang; azonnal felismeri ezt az örökké tudálékos, lenéző hanglejtést vele szemben, mielőtt bátyja kiléphetne elé a konyhából, kezében a teájával.

– Kornél… – húzódik össze a fiú szeme a megvető hunyorgástól, miközben hangja egészen a suttogásig halkul.

– Adrián… – emeli meg a csészéjét pontosan azzal az arisztokratikus mozdulattal, amit a legjobban gyűlöl testvérében.

2. fejezet

Az eltűnt lány

– Ez lenne az egész, amit órán jegyzeteltél? Ez még a szánalmasan kevéshez sem elég… Mindössze felírtad a címet, hogy őskor és ennyire jutottál a félév alatt? Ennyi a teljesítményed más tárgyakból is? Mert akkor lehet, hogy nemcsak történelemből kell tanár melléd – nézi végig Kornél az öccse füzetét, azzal hanyagul maga mögé hajítja, majd bőr aktatáskáját minden kérdés nélkül rárakja a fiú ágyára és úgy kutat a saját holmiijai között.

– Hogy én mennyire örülök, hogy anyáék téged találtak meg… – forgatja a szemét Adrián. – Minek jöttél ide? Úgy tudtam velük sem vagy már jóban… Nem is beszélve arról, hogy nálad csak normálisabb tanárt lehetne találni. – foglal helyet ágya helyett a székében. Leplezni se tudja ellenszenvét bátyja irányába, aki rá se hederítve kutat elő egy vaskos töri könyvet. Igazi antik darab, – legalább harminc éve nem gyártanak már ilyet – de Kornél meg van győződve róla, hogy így sem számít elavultnak, sem hamisnak. Még úgy sem, hogy a rendszerváltás előtt rakták össze.

– Az tény, hogy találtak volna normálisabbat, de aki valóban beléd veri a tananyagot és hatékonyan felkészít az érettségire a lusta szerencsétlenségedet kikerülve, olyat kötve hiszem... Meglehetősen ritkaszámba mérik az olyasfajta munkát, mint az enyém… – na ez az, pontosan ez az, amitől feláll a szőr Adrián hátán.

Rühelli ezt a kioktató stílust, ezzel az érthetetlen modorossággal körítve különösen. Már kamasz korában is így viselkedett, ahogy szülei mesélték, és ahogy emlékszik rá. Úgy látszik, ez 27 évesen sem változott nála.

– Nem kell az álszentség, tudom, hogy apáék azért pont téged hívtak, mert így nem kell költeni egy idegenre, pedig mennyi lehet egy magánóra egy normális tanárral? Három -négyezer? – fújja ki a tincset, ami a szemébe lógott ez idáig.

– Ennél nem is tévedhetsz nagyobbat. Izabellának és Istvánnak hétezer forintjába fáj az óránként, hogy a fiukból ne egy szerencsétlen nyomorult legyen, akinek még egy érettségije sem lesz.

Az már csak külön irritáló tulajdonsága, hogy mióta kirepült itthonról, azóta a szüleit, akár két idegent, úgy nevezi meg. Adrián nem érti, mire fel hordja fent annyira az orrát. Tán’ a tanári diplomájára? Vagy a kis kétszázezer forintos fizetésére? Bár most, hogy ráküldték őt a szüleik, akár futó nyúlra a vérengző kopót, egészen biztosan kétszeresét nyeri rajta. Ebben a játszmában az egyedüli vesztes csakis Adrián volt.

– Erre jobb, ha nem mondok semmit. Undorító még mindig ez a pénzéhséged – hunyorít bátyja sötétbarna, szinte fekete szemeibe.

Ő erre csak az orrát húzza még fentebb, ahogy az ingujját igazgatja. Fekete haja gondosan hátra van nyalva, azonban arcán és minden vonásán látszanak az évek. Egy évet sem tagadhatna le, sőt hamarabb nézné valaki harmincöt vagy negyven évesnek, mintsem huszonhétnek. A dohány megsárgította a fogait és körmei alját. Parfümjei ugyanazt a tömény szagot árasztják, amelyet korábban, és mint akkor, most sem lehet illatnak nevezni, annyira túlzásba viszi.

– Valóban. Majd, ha kikérdezlek, akkor szólalsz meg. Addig is, nyisd ki az ötödik oldalon és kezd el olvasni az első tíz oldalt! Az óra végén szépen beszámolsz róla, hogy mit tanultál meg. Ezzel leül vele szemben, és egy hasonlóan régi, poros könyvet kezd el lapozgatni a francia forradalomról. Adrián nem akarja elhinni, hogy komolyan ezzel kell töltenie az időt, de mikor bátyja felnéz és látja, hogy nem csinál semmit, int egyet neki, hogy haladjon. És ez kerül a szüleinek ennyibe? Hiszen ezt az apja is ki tudja tőle kérdezni. Komolyan azt hitték, hogy attól, mert a nagyobbik fiuk történelem, földrajz és francia szakos tanár, attól jobb lesz? Legalább franciát tanítana neki, ha minden áron itt kell fölötte ülnie, mint egy dadusnak! Ezekkel a gondolatokkal magában Adrián egy mély sóhajjal kifejezve elégedetlenségét, végül belekezd.

Kornél ötvenkét perc múlva újfent feltűri az ingujját, hogy rápillantson méregdrága órájára. Fogalma sincs az öccsének, hogy tanári fizetésből, miként telik erre. Ez a márka legalább egy vagyon, nem is beszélve az öltönyéről, meg a parfümről, amelynek erőteljes illata még most sem apadt el.

– Ennyi elég is lesz. Van öt perced összefoglalni az egészet, a maradék hármat pedig tekintsd ajándéknak.

– Hát… – vakarja meg Adrián a fejét.

Na, most került igazán nagy kutyaszorítóba, miután közel ötven perc alatt, három sornál többet nem igen haladt. Nézegette a képeket, de a szövegre már nem tudott koncentrálni, csupán alibizett, és próbált úgy tenni, mint aki szemével követi a sorokat, mikor bátyja felnézett.

– Volt benne vadászat… ööö halászat…

– Az sok helyen volt. Mai napig van. Ennyit sikerült bevésned abba a tudatlan fejedbe, hogy volt vadászat és halászat?

Ettől a számonkéréstől, illetve lenézéstől, Adrián szemében már Soproniné is egy istennek számított. Bárki, akár a sarki zöldséges, vagy kocsmai csapos is tarthat neki órát, csak ne a bátyja. Nem gondolta volna, hogy valaha a történelemmel kapcsolatban Soproninét sírja vissza, de hát akkor még nem gondolt az egyik legalapvetőbb borzalomra; a bátyjára.

– Nem, nyílván nem ennyi. Volt dárdájuk… meg pajzsuk… – itt mindenből kifogyott és megpróbálja a tanóra pillanatait felidézni, amitől kicsit visszaszáll belé a lélek, mivel azonnal beugrik neki pár dolog. – Igen, eszembe jutott! Megépítették a Colosseumot valami hét dombra. Volt egy ikerpár, akiket medvék neveltek fel, és a szomszéd kutyája is erről a személyről lett elnevezve. Valami Cézár? Az első konzol… – itt azonnal megáll, megdermed Kornél merev tekintetétől.

– Cézár? Konzol, ami konzul? Medvék, ami farkas? És Colosseum? Mindez az őskorban? Kisöcsém, te menthetetlen vagy – csapja össze a könyvét.

A hangjával direkt úgy játszik, hogy az a fiúból a lehető legnagyobb szégyent hozza elő. Ez még kölyökkorukban sikerült is volna, azonban azóta már elteltek alaposan az évek.

– Következő óránk jövő héten lesz, akkor dupla. Majd ott lesz időd bemagolni, mert ha nem, megemelem az óradíjat a duplájára, és akkor meglátjuk, hogy anyádéknak mennyire lesz türelme hozzád.

Ezzel feláll és elrakva könyveit, kezében az aktatáskával, diplomatikusan távozik egy biccentéssel. Egy pillanatra ez a távozás és az aktatáska Adriánt Pusztafalvira, az angoltanárára emlékezteti. Annyi különbséggel, hogy ő sokkal kedvesebb, még ha ezt meredek is kijelenteni a férfiről. Akármennyire is rühellte a tanárait, Kornéllal való összevetés olyan volt, mint egy kosárlabda és az Antikrisztus. Pedig Adrián nem igazán kedveli a kosarazást.

A fiú még odalentről hallja, ahogy a szülei rákérdeznek, hogy mi volt az órán, amire Kornél azt felelte, hogy „semmi, az égvilágon semmi”, majd elvette a pénzét és hasonló modorral távozott is. A kisebbik fiú nem értette, hogy szüleinek ez mégis hogy érheti meg, minek kellett lezajlódnia a fejükben, hogy több év után felvegyék vele a kapcsolatot. Adrián szinte biztos volt benne, hogy Kornél szánt szándékkal nyögött be ekkora összeget, és a szülők úgy látszik szívesen meg is fizetik, ami mögött a srác nem lát mást, minthogy ezzel akarták visszahúzni magukhoz idősebb fiukat, naivan fel sem fogva, hogy már pedig ez egy veszett ügy volt. Adrián végül ezt elengedve, a nap hátralevő részét a szobájában töltötte és korán lefeküdve, megpróbálta magát kipihenni a holnapi napra.

◊

Ez mondanom sem kell, nem sikerült neki. Az iskolába vezető utat – miután alig tudott kikecmeregni az ágyból és összekészülődni – félálomban tette meg. A vonaton, ha a végállomásnál nem szól oda neki egy idősebb nő, simán tovább szunyókált volna. Mint egy zombi, úgy vánszorog súlyos táskával a hátán, miközben nem győzi összehúzni magát a hidegtől. A fagyos szél kissé magához téríti, de mikor beér a melegebb iskolába, azonnal elbágyad.

Ebben az első óra sem segít, hiába az egyik kedvence. Ez nem más, mint a földrajz. Rajnai Röpdolgozat Írató és Mindig Pontosan Betoppanó Gézáné laptopjával és naplójával a hóna alatt lép be a terembe a becsengetés előtt három perccel. Nevét onnan kapta, hogy egyrészt még sohasem késett, a másik pedig, hogy előszeretettel írat dolgozatot minden második órán. A középtermetű, szemüveges öregasszony a homlokát ráncolva néz körbe, majd mikor megszólal a csengő, int, és elhangzik az „Osztály vigyázz!” szocialista megszólalás is, a „Jelentést kérek!” dumával. Külön iróniája a dolognak, hogy az idős asszony megszállottan rühelli a kommunizmust, aminek minden óráján legalább egyszer hangot ad és odatereli a témát, viszont ennek ellenére ő idézi fel legjobban az emberben a „nosztalgikus” éveket. Miután felolvasta a névsort, el is kezdődik az a procedúra, amely mindig kiteszi az óra első tizenöt percét. Megérkeznek a késők, természetesen egyesével. Az első betoppanót köszönti is.