Table of Contents

- Köszönetnyilvánítás

- Prológus

- 1. A múlt

- 2. Az első jel

- 3. A kereszt három ága

- 4. A sehol vége víz

- 5. A hit és tapasztalat

- 6. Mindenki segíthet

- 7. Az igazság keze

- 8. Érdemes volt

- 9. Ami a vér

- 10. Ami a vége,az a kezdete

- 11. A jelkép

- Szereplők, helységnevek

- Előkészületben

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATÁSA

A TRIANNITA KRÓNIKÁK

AZ ÁRNYLOVASOK

A MÁSODIK KÓDEX

J. A. A. Donath

Copyright © Jenei András 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-026-6

A borító Kaszás Zsófia munkája

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A szerző hivatalos weboldala: www.jeneiandras.hu

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

- Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Prológus

1. A múlt

2. Az első jel

3. A kereszt három ága

4. A sehol vége víz

5. A hit és tapasztalat

6. Mindenki segíthet

7. Az igazság keze

8. Érdemes volt

9. Ami a vér

10. Ami a vége,az a kezdete

11. A jelkép

Szereplők, helységnevek

Előkészületben

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATÁSA

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom a kutatómunkámhoz adott felbecsülhetetlen segítségéért magának Denisá-nak, akit bármivel zaklathattam, aki „elmesélte” nekem Petrus megtérését; a Debreceni Aranykeresztes Lovagoknak a különféle harci ismeretekért; Beren-nek, aki tudást közvetített több területhez, amiben egyedül elvesztem volna; a Szent-György lovagrendnek a 2011-es visegrádi palotajátékokon átélhetett igazi élményekért; Juhász Adorjánnak a Szent István bazilikában, amiért lehetőséget kaptam arra, hogy megtapinthassam a porcelánból készített Szent korona másolatot; mindenkinek, aki akárcsak egy mondatot vagy zenét, illatot, hangot adott ihlethez nekem; Menyasszonyomnak Egnesznek, aki valóra váltotta a lovagrend köpenyét azzal, hogy elkészítette nekem azt minden valójában; azoknak, akik elviselték a mindennapos elvontságom, amit a „mindenről ugyanaz jut az eszedbe” jelentett! Köszönöm mindenki türelmét és a belém vetett hitet, hogy képes vagyok mesélni...

Prológus

Az erdő széles lombú fái között lekacsintott a nap, de fényes ujjaival nem tudta mindenhol megsimogatni az ölnyi, öreg törzseket. Az alacsonyabb csemeték mellett apró mogyoró- és áfonyabokrok lapultak meg, páfrányok és mohaszőnyegek lapos csomói adtak otthont az erdei állatok nem egy famíliájának. A zöld ezer árnyalatában játszó levelek halkan susogtak, az ágakon madarak csicseregtek. Ugyan az utóbbiak egy pillanatra megdermedtek a békét összetörő, idegen, erőszakos hangoktól, de már siettek is tovább, hogy maguknak, fiókáiknak apró magokat, csenevész férget szerezhessenek étel gyanánt.

A szekeréről lerángatott férfi nem volt gyenge, de az idegenek már puszta megjelenésükkel elbizonytalanították. Remélte, ha nem ellenkezik, talán élve megússza a találkozást.

Az ütés, ami halántékán érte a férfit, annyira elszédítette, hogy egy pillanatra elsötétült előtte a világ. Mire feleszmélt volna, újabbakat kapott, melyekből jutott a gyomrára és a mellkasára is, de ezek sokkal tompábbnak tűntek, mint az arcára mértek. Inge – amit a támadók annyira megtéptek, hogy több helyen is elszakadt – rácsöpögő vérétől elvesztette eredetileg szürkés színét. Barna, göndör haja belelógott szemébe, amit félig lehunyva tartott. Hiába szerette volna kinyitni teljesen, képtelen volt rá, annyira meg voltak már dagadva a pofonoktól.

– Szóval bort viszel a városba? Na, és melyik talpnyalónak árulod püspökünk szőlejének nedűjét? – kérdezte a páncélinget viselő katona, aki – jelezve, hogy bármi is a válasz, nem lényeges – még egyet ütött az áldozatra.

– Áruló kutyák! – morogta amaz felkészülve a következő csapásra. Az pedig nem váratott magára.

Összeesett. Az egyik fegyveres még gyomron is rúgta fekete csizmájának hegyes orrával.

– Vágd le a fejét! A hordókat a szekérrel meg azzal a gebével pedig vigyük el gazdánknak! A múltkorinak nagyon örült…, akárcsak mi az aranynak!

A piros köpenyt viselő katonák hárman voltak. Fejükön ezüstös sisak virított, ami arcukat szabadon hagyva csak orrukat és tarkójukat védte egy esetleges csapástól, forgóként fehér, vékony toll emelkedett az ég felé. A mellkasukat védő, fémkarikákból álló láncing felett vékonyabb tunika lobogott, amin haránt futó, bíbor kereszt jelezte hovatartozásukat. Fekete nadrágjukat csizmájukba tűrték, melynek sarkán durva és megszürkült sarkantyú pendült, ha leugrottak lovaikról. Oldalukon kardot hordtak. Eddig egyikük sem húzta elő fegyverét, puszta kézzel bántak el az egyedül utazó árussal.

A földön térdeplő emberhez legközelebb álló most megragadta pengéjének markolatát, és kihúzta azt hüvelyéből. Két kézre fogva felemelte, hogy pontot tegyen a zsákmányszerzés végére. Abban a pillanatban vastag, fekete és rövid nyílvessző csapódott a semmiből jobb kézfejébe, amitől elejtette a fegyvert.

– Aaarrgghhhh! – üvöltött fel, majd eltorzult arccal forgatni kezdte fejét támadóját keresve.

– Mi ez? – kiáltott társa, aki közben szintén előhúzta kardját.

A fák között egy lovas tűnt fel. A pej ménen vágtázó ember fekete köpenyt, fekete inget, nadrágot és ugyanolyan színű sisakot viselt. Vad tekintet villant a meglepett keresztesekre az arcot eltakaró kendő mögül. Szinte port sem vert fel jöttében.

Mire a katonák felocsúdhattak volna, sebesült társuk feje a porba hullott, teste tompán puffant a földön.

A sötét lovas bal vállán fehér, vékonyan hímzett jel virított: „Y” alakú, duplaszáras kereszt.

– Ez a jel… – kezdte az egyik katona, majd kivédve a rá mért ütést, megpróbálta támadóját lerántani hátasáról.

– A Trianniták ideje lejárt! – kiáltott a társa, majd megkerülve a lovat, a másik oldalról vette fel a harcot, hogy bajtársának segítsen.

A köpenyes hol ide csapott, hol onnan védekezett, de nem esett ki a ritmusból – mivel hátasáról tudott küzdeni, előnyben volt. Megrántva a szárakat ágaskodásra bírta lovát, aki mellső patáival kapálni kezdett, és olyan erővel rúgta meg az egyik katonát, hogy az összetört fejjel bukott hasra.

– A Trianniták ideje sosem járt le! – kiáltott fel, majd félreütve a szúrást támadója fejére vágott. Bár a csapás elcsúszott a sisakon, az meghorpadt, rövid, de erős csengést okozva gazdája füleiben.

– Ugyanaz lesz a sorsod, mint a társaidnak! – rázta meg fejét, majd meglódítva karját újabb támadást indított.

Egy pillanattal később a Triannita egy rántástól lezuhant a földre. Nem esett kétségbe: megmarkolta pengéjét és hiába jött a „fejleválasztó” csapás, hárított. Felugrott, s már talpon vette fel a küzdelmet.

– Ki vagy te? – kérdezte a katona elkapva ellenfele kezét. Ha megszerzi annak kardját, előnyhöz juthat!

– A végzeted!

A pengék a földre zuhantak – a csatázók puszta kézzel folytatták az életre-halálra menő harcot.

A megtámadott árus közben a földre hanyatlott. Már nem látta, amint a küzdők mellézuhantak. A kocsi elé fogott ló idegesen rángatta kissé bozontos sörényű fejét, de mivel az események előtte folytak, helyben toporgott. A felülre kerülő álarcos férfi kétszer orrba vágta ellenfelét, majd amikor a sisak orrvédője felszakította gazdájának arcát, a bizonyosság végett még egyet rácsapott. Az alulmaradt elvesztette eszméletét, marka ernyedten csúszott le ellenfele csuklójáról.

Kicsivel később a lovára felrakott legyőzött magához tért. Szédelegve pislogott összetört sisakja mögül. Háta mögé kötözött kezekkel megalázottan nézte, ahogy a fekete köpenyes vízzel itatja a szekér kerekének támasztott árust.

– A Mindenek Atyját és az igazságot nem lehet legyőzni! – fordult oda hozzá a feketeruhás. – Mondd meg a püspöknek, hogy a Trianniták nem tűntek el!

– Nem… – akarta mondani a megszólított, ám a másik lovának hátsójára csapott. Az ijedt állat vad iramban ugrott meg magával cipelve tehetetlenül hánykolódó terhét.

A lovag megigazította hátasának felszerelését, felsegítette a meggyötört embert a bakra, majd kezébe adta a szekér elé befogott ló gyeplőjét.

– Köszönöm. Félek, ennek nem lesz vége ennyivel, de… khmm… – suttogta erőtlenül köhögve az árus.

– Urunk igazságot ad, és bünteti a gonoszt! Elbír a városig a lóval?

– Menni fog. De ki maga?

– Az igazság! – jött a válasz, majd a fekete köpenyes felugrott a lovára, és megfordítva azt minden zaj nélkül eltűnt az erdőben.

1. A múlt

Sir Bringe fehér köpenye alól, aminek bal vállán ott feketéllett a Trianniták jele, a duplaszáras, háromágú kereszt, hang nélkül szemlélte, amint társait négyesével fogják közre a piros köpenyes keresztesek, a püspök katonái. Nem tudott mit tenni, sokkal többen voltak, és mire ő maga kihúzta volna kardját, már őt is ketten fogták le.

Hosszú haját jócskán tarkították az ősz hajszálak, de tartása, mozdulatai és mindig tiszta tekintete tudatta a vele szemben állóval, hogy hiába töltötte be nemrég a negyvenkilencedik életévét, semennyit nem öregedett lélekben.

Várudvarán, ahol éppen útra akarta volna indítani lovagjait, kissé elgondolkodva a múlton és az egyre elborzasztóbb jelenen, olyan hirtelen jelentek meg a püspök lovasai, hogy nem jutott ideje a védekezésre.

A tizenkilenc éve hatalomra jutott, magát szentnek és ettől legyőzhetetlennek hirdető királyi főszerzetes olyan gyorsan vette át a hatalmat a birodalomban, hogy mire a király feleszmélt, tulajdonképpen csak báb volt a mögüle irányító ember és megbolondított harcosai mellett. Emellett pedig majdnem teljes egészében a kincstár tartalékait is felélte, titkon megerősítve ezzel ígéretekkel elhalmozott „seregét”.

Sok évvel korábban az a félelem járta be a királyságot, hogy messzi napkelet felől egy nép, a romurok fognak rátörni a medencére, ezért újabb katonákat toboroztak, de a vad és „Nagy Veszedelem”-ként megjósolt fenyegetés végül nem onnan, hanem belülről érkezett meg.

A lovagok az igazságért és az elesettekért küzdő Trianniták ellen fordultak, több kolostort is leromboltak, szétkergették a szerzeteseket, és ahol csak feltűntek ezek a lovagok, könyörtelenül öltek, akár volt okuk rá, akár nem. Ha úgy hozta a szükség, hát vádakat koholtak, és mire észbe kaptak az egyszerű életet élők, pillanatok alatt elfogytak a Trianniták.

A megmaradt tagok által alapított újabb kis csoportok még ezután is megjelentek ugyan, de ezeket mindig leverték, és véresen megbosszulták.

A nép könnyedén elhitte azokat a híreket, amiket az akkor már püspöknek nevezett főszerzetes elhintett, fekete katonákról beszéltek, akik ölnek és erőszakolnak, gyerekeket rabolnak el, hogy azokból is gyilkosokat neveljenek. A valódi vérontást azonban a szintén a trón közelébe törekvő lovagok követték el.

Eleinte a piros köpenyt és bíbor keresztet viselő harcosok kenyeret osztogattak, jutalmat adtak, ha valaki elárulta, hogy hol látott rendbeli embert, de ezek lassan elfogytak, érkeztek a megemelt adók, szaporodtak a fosztogatások, és mire rájöttek az emberek, hogy kik is igazából a köpönyegforgatók, már nem volt mit tenni. Ha életben akart maradni valaki, hallgatott, vagy hamarosan kötélen lógott valahol. Hiába kuporgatott össze némi pénzt, vagy adott terményt, jószágot is akár, így is csak reménykedhetett, hogy a háza nem ég le „véletlenül”, gyermekei nem tűnnek el valahol egy váratlan pillanatban.

A király pedig hamarosan megbetegedett és meghalt, és röviddel ezután a bordó és aranyszegélyes köntöst hordó férfi már ott terpeszkedett a trónon, jogos trónörökösök híján mindenféle nagyobb ellenállás nélkül. A környező királyságok kisebbek voltak, és mivel tartottak egy lehetséges háborútól, némán figyelték az eseményeket, és remélték, hogy a harcok határokon belül maradnak, de a félelmen túl is jobbnak látták, ha a saját ügyeit mindenki a saját földjein intézi el, a saját határain belül.

Így volt ez az északon szomszéd kurtokkal is, akik majdnem testvérként kötöttek korábban szövetséget a királysággal, és közülük néhány klán a királyság keleti részén telepedett le annak idején, de szimpatizáltak a délen, a tengeren fekvő Aerbunas-szigeten elterülő királysággal is, illetve a kontinens nyugati partján élő dótokkal vagy estrenókkal is.

A bíborkeresztesek azonban egyelőre nem is indultak el a külhon felé, de sosem lehetett tudni, mikor törhet ki egy háború.

A parasztok pedig dolgoztak, mert az élet ment tovább, csak ugyanazért a kenyérért vagy patkóért háromszor annyit kellett tenni, mert akármi is került ki a kezük alól, annak fele a püspököt és az udvart illette meg. Ami meg megmaradt, abból a keresztes katonák vettek el, hacsak el nem tudta rejteni a gazdája.

Aztán, hogy az uralomra jutó zsarnok végképp eltörölje a múltat is, megtiltotta a korábban gyakran idézett könyv olvasását, a Szent Szavak zöldkötésű testét, ahol nem tudták eldugni, ott máglyán mindet elégették. A birodalomban az egy Urat hívő nép már csak némán imádkozott tovább, miközben remélte, hogy meghallgatja kérését és könyörgését az Úr.

Az uralkodó nem vetette el a Mindenek Atyját, csak felszentelt papjaival átíratta a korábbi szentírást, és azt tette kötelezővé, hogy aki mindenképpen hinni akar, mostantól az alapján tegye. Nyilvános eseményeken ebből kellett mesélni, olvasni, énekelni, és bármit kijelenteni – ami pedig nem illeszkedett mindehhez, halálos bűnnek számított.

Esketni, megáldani az újszülöttet az Úr védelmével már csak a püspök papjainak volt joga, és a katonáit, akiket „bíborkeresztesek” néven emlegettek, úgy avatták csak lovaggá, ha bebizonyították, hogy legalább két Triannitát öltek meg korábban. Ezt azoknak fejével vagy köpenyükbe csavart holttestével kellett bizonyítaniuk, s ha ez bekövetkezett, onnantól hamarosan akár asszonyhoz, egy-egy kisebb birtokhoz is juthatott az illető a lovagi cím jogán.

Így hát annak reményében, hogy jobb életet, esetleg földet vagy kegyet kaphat az ember, mindig akadt olyan, aki sunyi módon élt, figyelt, kivárt, hallgatózott, és ha kellett, akár egy maréknyi aranyért elárult bárkit, még a tulajdon fivérét is.

Amikor a Triannita rend fennállását még nem zavarták meg, az ország három pontján is zarándokhelyként ismert szürke sziklák a rajtuk lévő kereszttel fontos eseményeknek adtak otthont, utóbb ezeket is ledöntötték és darabokra zúzták. Semmit sem hagytak meg a múltból, és ha tetszett, ha nem, meg kellett elégedni az életért az új rendelkezésekkel, szokásokkal, imákkal.

Egyetlen helyen nem törhetett korlátlan hatalomra a püspök: az emberek emlékezetéből nem lehetett kiirtani a korábbi békét, nyugalmat. Az egyszerű ember továbbra is reménykedett, hitte, hogy egyszer lesz valaki, aki visszaadja neki azt, amit elvettek.

Ám a valóság most messze volt ettől: a szegénység, a nyomor, az egyre több nincstelen, a másik oldalon pedig ott volt az uralkodó és mindenre elszánt hívei, harcosai, lovagjai.

A nagyon kevés még élő Triannita pedig nem tehetett mást, büszke tekintettel harcolt tovább, aminek minden esetben élete, családja és birtoka látta kárát.

Az utolsó néhány lovag vallotta, hogy életüket arra tették fel, hogy esküjükhöz híven védjék az elesetteket, visszaadják az embereknek a szabadságukat, és amíg csak van remény, nem adhatták fel.

– S remény mindig van! – mondta utolsó lovagjainak Sir Bringe abban a pillanatban is, amikor kardok hegyei szegeződtek testüknek a várudvaron.

– Felségárulás miatt fogoly vagy, és lovagjaid, ezek a szánalmas kutyák is mind! A püspök előtt feleltek, és meghaltok maholnap! – lépett elé egy ezüstös sisakot viselő harcos, majd miközben társai megkötözték a közrefogott férfiakat, odahajolt a fehér köpenyt viselő arcához:

– Utolsó hírmondója vagy a Triannitáknak! Soha senki nem fog emlékezni rátok és szánalmas létetekre!

– Soha ne mondd, hogy soha! – felelt a hosszú hajú, majd kihúzta magát, és felszegett fejjel viselte, ahogy kezeit hátrakötözik.

A püspöki harcosok kapitányának keze ökölbe szorult, és akkora erővel sújtott bele az egykori molnárlegény, Storm Bringe arcába, hogy ha nem fogják a bíborkeresztesek, elzuhan. Köhögött néhányat, lenyelte a szájába összetóduló vért, majd ismét belenézett a fölé magasodó szemébe.

– A Mindenek Atyja megbocsájt neked, mert hiszi, hogy…

– Fogd be a szád! Neked nincs jogod az Urat a szádra venni! Vigyétek a szemem elől!

Aznap este a környéken senki nem gyújtott lámpást, az elhurcolt kapitány várát hatalmas lángok marcangolták, és ezek a vörös és narancsba forduló, sárga, táncoló lángok megvilágították a tájat.

A palota mögötti főtérre felállított emelvény komoran fogadta azokat, akiket kíváncsiságuk vagy a fenyegetések okán józan eszük idevonzott. A kétszintes épület, mint egy gyermekét ölelő anya, két szárnyával karolta körbe a kicsiny kövekkel borított udvart, a máskor vásárnak vagy idegen királyok fogadásának helyet adó része a várnak szinte el volt rejtve a hosszan elnyúló hegyen.

A korábban egyszerű város, Zamen tornyai és falai ma olyan borúsan és semmitmondóan bámultak le a lent hömpölygő Dannra és a benne félig alvó, nem túl nagy földdarabra, a Védelmezők-szigetére, hogy látványától a környék is valamiféle álmosságot nyert. A várhegyen elszórtan fehérlő sziklák valahogy most szürkén pettyezték a cserjékkel és alacsonyabb fákkal tarkított, több embernek lakóhelyet adó hegy oldalait.

A birodalom egykori uralkodója által innen északra felépíttetett vár már nem volt elég a jelenlegi „úr”-nak, így trónra jutása után az egész udvarát átköltöztette Zamenbe, és itt rendezte be a királyság fővárosát.

Itt magasabbak voltak a falak, több katona teljesíthette szolgálatát, továbbá a fővár is közelebb kerülhetett a birodalom földrajzi középpontjához. A többméteres falak mögött a város házai, keskeny utcái nyomorúságot árasztottak. Az élet nem állt meg és nem is változott: továbbra is csak az élhetett könnyebben és jobban, akinek befolyásos ismeretsége volt az udvarban vagy közvetlen a királynál. Aki meg „lemaradt”, az próbálta egyik napról a másikra előteremteni az ennivalót, vagy ha ez sem sikerült, szedte a holmiját – feladva mindent –, és elhagyta Zamen falainak látszólagos biztonságát vagy éppen kiszolgáltatottságát és bűzét. Ez utóbbiak elhatalmasodását az is segítette, hogy a palotától messzebb lévő városrészekben kevésbé figyeltek az őrök, így elszaporodtak a tolvajok, az utcán koldulók, a nyavalyákat köpködő emberek és a szemétkupacokon vinnyogó patkányok.

Élet csak akkor jelent meg itt, ha pompa mutatta meg magát a király közelében – ilyenkor a forgalmasabb utcákon elvonuló udvari emberektől akár egy-egy elhajított rézpénzt is szerezhettek a köznép tagjai, vagy ha nem figyeltek, sokszor csak egy csizma orra által okozott sebet. A másik alkalom az utcára vonulásra az egyre gyakrabban megrendezett kivégzés volt, aminek egyetlen célja az elrettentés – mindenki számára.

A várhegy alatti igen széles és sebes folyón a néha Püspöknek is hívott király kereskedett, katonái egy-egy hajón akár délre, Harbronba (ő ide ritkán járt vízen) is eljuthattak, de sokszor a király maga is innen indult régi fellegvárába, ahol kedvenc szórakozásával tölthette idejét: a vadászattal.

Ugyan birodalomszerte hatalmas dombok emelkedtek, de errefele kevés vad akadt, a püspök pedig hamar ráunt a vadkanokban és szarvasokban szegény helyekre.

Ennek a vidéknek a közepén emelkedett most a palota mögötti főtéren előző nap felállított durva és valószínűleg a jövőben több hasonló alkalomra is szánt „színpad”. Csak annyira volt magas, hogy az előtte álló csőcseléknek épp a feje fölé emelkedjen, de azért mégis mindenki jól láthassa az emelvényen zajló eseményeket.

Az emelvény egyik oldalán egy kissé rozogának látszó, hat fokból álló lépcső vezetett fel, a hátsó részén pedig legtöbbször bitófák álltak. Kivételes esetekben azonban csak egy hatalmas fatuskó vagy deszkákból álló palánk szolgált eszközül a kivégzéshez. Mint ahogy most is.

A korai napsütés és a lágyan simogató szél hangtalanul fogadta a lassan gyülekezőket, hangosabb beszédet csak a vörösköpenyes lovagok és a nekik tetszelgők mertek megengedni maguknak.

Fa vagy bokor nem volt az udvaron, csak a palota falainak árnyéka nyújthatott a nyári napsütésben hűvöset.

Az emelvény körül legalább három tucat lovag gyűlt össze, mire hátulról az egyik oldalajtótól két társuk egy görnyedt és látszólag igen meggyötört alakot hurcolt előre. Miután egyikük előre sietett a lépcsőn, elkapta az odáig lökdösött foglyot, hogy a társa is felléphessen.

Közben időnként némi zúgolódás is hallatszott, melyet azonban a színpad és tömeg közti távolság nagyrészt elnyelt, de válaszként ilyenkor megszólaltak a sisakot és a bíbor keresztet viselő harcosok is:

– Így jár az, aki ellenszegül királyunknak!

Ez aztán egy rövid ideig megtette a hatását, ismét elhallgatott a tömeg. A zúgolódók vagy némán figyelték tovább az eseményeket, magukban egy már rég tiltott imát mormolva a Mindenek Atyjához, vagy egyszerűen csak lesütötték a szemüket. Az asszonyok közül néhányan halkan sírva fakadtak, néhányan pedig, mikor épp nem figyelt senki, elódalogtak a térről.

A kivégzőhely felett, a palota egyik díszes faláról erkély nyújtózott a magasban, talán csak néhány méternyire a történésektől. Az erkély sarkaiban hatalmas, vörös zászlók lobogtak, melyeken egy sárga korona volt látható. Mögötte pedig egy boltíves ajtó tátongott: itt lépett ki egy bíborszínű köpenyt és egy alig kétujjnyi, aranyból készült koronát viselő férfi. Mellette egy sokkal idősebb másik, hasonló öltözéket viselve, de róla hiányzott a korona és oldaláról a kard, kezében pedig egy összetekert papíros lapult.

Aztán még két másik férfi is megjelent: egy-egy bíbor keresztet viselő lovag, akik gúnyos arccal néztek az alant, direkt az eseményre összeterelt, hömpölygő sokaságra.

Odalent ekkor az emelvényen szembefordították a halálra gyötört férfit a tömeggel. A férfi hosszú és sötét haját egy katona tőrével durva és rángató mozdulatokkal vagdosni kezdte, a padlóra szóródó tincsek mellé sokszor még oda is köpve, hogy nemtetszését kifejezze.

A fogoly Storm arcán a korábban elszenvedett kínok ellenére kevés érzelem tükröződött, ő már sokkal előbb felkészült arra, ami itt most várt rá. Tudta, hogy mindaz, ami hamarosan bekövetkezik, csak színjáték, és hogy sorsa már ez előtt megpecsételődött.

Nem várt kegyelmet, nem remélt csodát, és ennek ellenére mégsem félt. Tudta, hogy a mellette álló bakó, aki hosszú, közel kétméteres, vöröses színű pallosára támaszkodik, azért van itt, hogy egyetlen mozdulattal megszabadítsa fejétől.

A fekete álarcba bújt férfi meztelen felsőteste duzzadt az izmoktól, valószínűleg mostanság gyakran végzett munkája előtt is jó erőben lehetett, kezében pedig gyakorlattal tartott fegyvere katonai és egyéb harci tapasztalatokról árulkodott.

Sir Bringe felsőteste is meztelen volt, nadrágja szakadtan lógott rajta. Alul pedig szinte világítottak csupasz lábfejei, melyeken régen még lovagi kapitányhoz méltó csizmák koptathatták a kengyelvasakat.

Rangját jelentő és egy távoli világnak tűnő korban még tiszteletet parancsoló fehér köpenye, rajta a fekete Triannita-kereszttel ott hevert a lábai előtt a tuskó lapos árnyékában. Összeszaggatva, koszosan és véresen, félredobva. Pont úgy megfosztva a régi méltóságtól, mint gazdája, kinek kezeit háta mögött összekötötték, és folyamatosan rángatták, sikertelenül igyekezvén minduntalan eltüntetni szeméből azt a büszkeséget, melyet esküjéhez híven igyekezett megtartani.

„… Halálom, a sorsom igaz hitében, alázattal viselem.” – emlékeztette magát folyamatosan a férfi, és nem érzett dühöt vagy gyűlöletet fogva tartói iránt, tekintetével a köznépnek pedig azt próbálta sugallni, hogy:

„Ne aggódjatok, a Mindenek Atyja nem hagyja sokáig ezt a gyalázatot, amit tűrnötök kell!”

A pallost tartó mellett egy kopottas, de az erkélyen papírost szorongató ember öltözékéhez hasonló köntöst viselő férfi állt, ennek a férfinak azonban az öve helyén egy durva kötél feszült, és végei ide-oda himbálództak mentében. Észrevehetően kényelmetlen volt számára ez a viselet: a máskor valószínűleg egy szerzetesi csuhát hordó testvér, csak királyi parancsra, erre az alkalomra öltötte fel.

A testvér most odalépett Stormhoz, majd mélyen a szemébe nézett, és amennyire engedte a jelenlévő társaság, igen halkan szavakat suttogott amaz felé:

– Nekem adatott meg az a sors, hogy lelkedet az úrnak útjára segítsem imával. Nem tudlak megmenteni, de amit rám bíztál utolsó imáddal, hitemre esküszöm, megtartom, és aminek célba kell érni, az célba is fog!

– Köszönöm, testvérem! – felelte Storm.

– Légy hát alázattal az Úrnál, és emlékezz bűneidre!

Mikor az őt most elbúcsúztató testvér meglátogatta a börtönben azzal a céllal, hogy elárulja neki, hogy halálos ítéletet mértek rá, és hogy megtisztítsa lelkét a bűnöktől, Storm rejtve a kezébe nyomott egy gyűrűt, hogy mint utolsó kívánságát teljesítve adja oda valakinek.

– Ezt juttasd el fiamnak, aki délen teljesítette eddig tanuló lovagi szolgálatát, és most, ennek végeztével, úgy hallottam, hazaindult. Minden tudomásom szerint tudja, hogy itthon semmi jó nem várja, én pedig már korábban is a lelkére kötöttem, hogy hiába keltik rossz hírem, soha ne higgyen a pletykáknak, és soha ne térjen haza – ennek ellenére közeleg.

– A szíve rajzolja erre az útját. A jelen tiltja neki azt, hogy honvágya ide irányíthassa? Tiltottad jövetelét…

– Nem. De csak akkor várnám, ha rejtve jön, ha megtagadja nevét – mert különben ugyanaz lesz a sorsa, mint nekem vagy a többi Triannitának.

– Honnan tudod, sir, hogy én nem a püspököt szolgálom? – kérdezte akkor a barát.

– Szavaid mögött a régi Szent Szavak bújnak meg, ezeket pedig csak azok értik, akik hisznek abban, amiért mi éltünk, és ami egyszer majd újra győzni fog! – És ekkor nyomta a kezébe a szerzetes testvérnek azt az ezüstgyűrűt, ami egy madárfejet ábrázolt.

– Honnan fogom megismerni a fiad? – kérdezte zavartan amaz, de gyorsan eltüntette az ékszert.

– Jól nevelt, szeme az enyém, de arca az anyjáé. Felismered, az Úr segíteni fog benne! De ha kétségeid lennének, a csuklóján egy bőrvédő van, ezüst csatokkal. Ha meghallja a Leon nevet, arra hallgat.

Aztán pillanatok alatt eltelt az este, és ott álltak megint egymás előtt, a testvér és a Triannita. De most körülöttük állt a tömeg, a bakó és a bíborkeresztes lovagok hadserege is, akik csak arra vártak, hogy bevégeztetett legyen a kapitány élete és ezzel együtt végre a Trianniták sorsa is.

Valahonnan hátulról egy dob pergése hallatszódott, amit aztán a korábban ismét zúgolódni kezdő tömeg ismételt, most már mélyebb csendje követett.

Kicsit odébb felnyerített egy ló, és elröppent egy galamb, a szemek pedig felemelkedtek egészen az erkély magasságáig.

– Halljátok szavam, halljátok eme ember bűneit, és az Úr és rajta keresztül az én ítéletem! Hangom adja át nektek főtestvérem, aki tisztán beszél az Úr hangján! – szólalt meg a koronát viselő férfi.

Arca merev volt, szemei szinte szikráztak, zordan és gőgösen nézett a mellette álló másik vörösköpenyes papra, majd a szinte a lábai előtt lévőkre. Koronája fényesen csillant meg a nap sugaraiban, és miközben várta a tekercset szorongató szavait, egyik kezével megsimította saját köntösének aranyozott szegélyét, majd kardját letámasztotta a lábai mellé, melyeket a lentiek elől eltakart a díszes, oszlopos korlát.

– Én, a király, dicső és megváltó püspökünk igaz és hívő főbírája ezt az alantas embert bűnösnek nyilvánítom, és halálra ítélem királyunk nevében! Legfőbb bűne a király és a birodalom elárulása, szövetkezés és a Mindenek Atyjába vetett hit meggyalázása! Szövetségkötése urunk és népünk ellen, a lovagi becsület megsértése…

– Elég! – kiáltott egy férfi a tömegből, és felemelte kezét.

Abban a pillanatban két süvítő hang hallatszott, majd összeesett a tribün előtt. A mellette állók döbbenten meredtek a torkából kiálló nyílvesszőkre, de segíteni már nem mertek a haldoklón.

– Így jár az, aki szembeszegül! – kiáltott a koronás, majd felemelve kardját, kinyújtotta azt egyenesen a nép fölé. – Azonnal vegyék fejét Storm Bringe-nek!

Erre az egyik katona marokra fogta Storm most már rövid haját, és miközben a többiek is arrafelé lökték a foglyot, odavonszolta őt a tuskóhoz. Minden lehetséges módon igyekeztek megalázni. Aztán az, aki a haját markolta, egy erőteljesebb mozdulattal lökött rajta még egyet, így Storm egyenesen a farönk elé zuhant. Az álarcot viselő hóhér szintén a hajába markolt, és hátrarántotta a fejét, majd mögé lépett, és megemelte fegyverét.

A hosszú és használatához még két kézre fogva is igen nagy erőt kívánó pallos pengéjén két vékonyabb vércsatorna is futott egymás mellett, széles testén, melyet gazdája mindig gondosan előkészített egy-egy ilyen alkalomra, bronzosan csillant meg a most kissé lustán letekingető nap.

A tömeg legvégében egy fiatal férfi szemei előtt köd jelent meg, kibuggyantak könnyei, de nem tudott megmozdulni. Teste, amit koszos köpeny, alatta egyszerű szürke ruha és egy szűk, lovaglásokhoz viselt nadrág fedett, görcsbe rándult, majd szinte minden csontjában megreszketett. Keze megemelkedett, bal csuklóján egy igen kopott, bőrből készült, csatokkal díszített védőpánt fénylett, ökölbe szorultak ujjai.

Ekkor egy sokkal hatalmasabb, szintén sokat használt, de ugyanakkor puha kesztyűt viselő kéz súlyát érezte meg a vállán, ahogy hátulról, erőteljesen megmarkolta valaki. Ösztönösen hátrafordult volna, de a mögötte álló továbbra is rezzenetlen nyugalmával és hangjával jelezte, hogy ne mozduljon.

– Most tarts kegyetlennek, de hidd el, amit látnod kell, az majd erőt ad neked. Barát vagyok, nem ellenség.

Legelöl a hatalmas penge lecsapott. A fej, amit elválasztott a testtől, olyan könnyedén hullott alá, hogy az ott állók azt hihették, előtte már az Úr kegyelme elvégezte a munkát, hogy a lélek ilyen könnyen utat nyerjen.

Aztán csak a néma csend. Valahol vonyított egy kutya, felbőgött egy szamár, madarak reppentek, és halkan, de többen feljajdultak, zokogni kezdtek.

A napot egy pillanatra eltakarta egy kósza, de annál sötétebb felhő, ami aztán pillanatokkal később el is oszlott az egyre erősödő forróságban, hogy a nap ismét megláthassa mindazt, ami a földön zajlik.

– Ámen – szólt a halott felett álló testvér, kezét egy pillanatra a homlokához emelte, és ezt még jó páran megtették.

A hátul közben összegörnyedt fiatal férfi és a mögötte álló másik mélyeket sóhajtott, majd tehetetlenségüket mély fájdalommal fogadva el, szinte egymást támogatva kihátráltak a térről. Halkan, könnyeket törölgetve távolodtak, hogy mihamarabb felejteni tudjanak egy olyan dolgot, amit mindketten és valószínűleg többen is éreztek, hogy nem lehet elfelejteni. Kicsi utcákon, szeméthalmok között zabáló kóbor kutyák mellett haladtak, egy eldugott otthon felé.

– Fejét és testét csavarjátok mocskos köpenyébe és hajítsátok a falon kívülre! – kiáltott a király, majd megfordult, és eltűnt az erkélyről, katonái és bírája követték őt, és az ajtók bezárultak mögöttük.

A nép sem maradt sokáig. Nyíltan szomorkodni senki se mert, de az otthon biztonsága sem volt teljes, a siratók ott sem nyugodhattak meg: fülek és szemek nyíltak még a párnák alatt is. De azon az estén még így is sok helyen gyújtották meg gyertyáikat az emberek, mert ez szabad volt az új Szent Szavak írása alapján, ezt pedig nem torolhatta meg a Püspök sem.

A hátára szíjazott, fekete köpenybe csavart holttesttel komótosan ballagott a ló a hallgatag férfiak mellett. A férfiak egyike fél kézzel a szárakat fogta, a másik lehajtott fejjel követte.

Az erdei ösvényen majdnem vaksötét volt, a fák sűrű lombján nem jutott át a Dormiolus fénye sem, aminek alakja most csak olyan volt az égen, mint egy hajszálvékony kifli. Mellettük csak a csillagok világoltak a lopakodó társaság felett, melynek tagjai ugyan minduntalan a földre szegezték tekintetük, de a legkisebb zajra is felkapták a fejüket, keresték a hangok irányát, és miközben kezük már a kardjuk markolatát érintette, megálltak egy pillanatra.

Majd amint kiderült, hogy csak egy éjjeli vadászatára indult állat roppantotta meg a földön vagy egy fán az ágakat, megint némaságba burkolózva vonultak tovább céljuk felé: hogy végső nyughelyet adhassanak Storm Bringe-nek.

A nem kevés aranyért szemet hunyó, zameni falakon strázsáló őrök aztán csak annyit mondtak kapitányaiknak a lefejezett holttestről, hogy „A sötétben nem láttuk, hogy mikor és ki vitte el.”

A két férfi, miután már jócskán hátrahagyta a várat, felkapaszkodott egy közeli hegyre, onnan ereszkedtek le a szomszédos völgy mélyére, ahol aztán ismét megálltak egy kis időre, hogy megbizonyosodjanak arról, nem követi őket senki.

– Áruld el nekem, sir Grand, hová vigyük apámat, hogy ne úgy kelljen eltemetnem őt, mint egy árulót? – kérdezte halkan a fiatalabbik.

– Attól tartok, hogy azt a helyet, amit neki szánt az Úr, és ami méltó lenne atyád emlékének, nem választhatjuk mégsem, hiszen csak szentségtelenül elpusztítaná azt a békés helyet is a Püspök, ha tudomást szerezne utunkról – felelt a másik, majd miután ellenőrizte a ló szíjait, megigazította a hátán a köpenyét.

– De hiszen őt akárhol eltemethetnénk, hiszen itt mindenhol otthon lenne, nem igaz?

– Igaz szavak, de hidd el, ha tehetném, ott temetném el, ahol az is nyugszik, aki lovaggá ütötte, a Védelmezők-szigetén.

A megemlített személy, aki Bringe-et lovaggá ütötte, már kettőjük legelső útján áldozatul esett a már akkoriban sem teljesen békés birodalom zavargásaiban, ezen tragédia által végképp azzá a személlyé téve Bringe-et, akinek aztán az haláláig is megmaradt: többszörösen érdemes, feketeköpenyes Triannitává, egy többszörösen esküt teljesítő hőssé, aki nemcsak visszaadta az akkori rendnek a hitet biztosító szövetséget, hanem valósan is békével érkezett onnan, ahonnan korábban csak a pusztulás és a kegyetlenségeket hozó barbárok jöttek.

A béke azonban nem tartott sokáig. Storm ugyanis nemcsak barátokat és testvéreket hozott a messzi keletről, hanem egy szörnyű hírt is: miszerint veszedelem érkezik majd onnan. Ennek következtében, mielőtt igazán ráeszmélhetett volna, milyen folyamatok is indultak meg körülötte, már ki is nevezték a fehérköpenyes kapitányok egyikévé. Ez pedig csak még több feladat elé állította.

„Erősíteni a várakat, hadsereget toborozni, és közben erőssé tenni a népet, hogy bárki is akarná bekebelezni a birodalmunk, beletörjön ám a foga!”

– Amíg nincs tisztesség e földön, oda vigyük őt, ahol ráláthat majd Constaire sírjára és az egykori kolostor romjaira – sóhajtott fel Grand, majd a mostantól követendő irányt mutatva felemelte kesztyűs kezét.

– Nem nagyon ismerem a környéket – felelt a másik.

– Nézd, Leon, ott az a hegy, valaha az őseink is ott temetkeztek. Jó helye lesz neki velük, és attól a hegytetőtől félnek a helyiek. Azt vallják, nem jó bolygatni az elhunytak szellemét.

– A Skeaták-dombjára gondoltál?

– Ezek szerint mégiscsak ismerős innen valami – indult el újra a lovag.

– Csak hallottam róla… apámtól.

Egy jó órás gyaloglás után kikötötték a láthatóan nyugtalanná vált lovat, és felváltva igyekeztek megnyugtatni, pihenésképpen is a maguk számára, ameddig a másik a sír továbbásását vette át.

Miután elmormoltak egy-egy imát a régi hit szerint, Grand által visszaszerzett kardját Bringe mellére fektették, és az egész testet letakarták fehér köpenyével, majd visszalapátolták rá a kiásott földet és elegyengették.

– Mindenek Atyja, ki urunk vagy eme földön, és igazgatod sorsunk, vezeted kezeink, engedd, hogy fiad ezentúl téged őrizzen! Engettesd meg néki, hogy fegyverét kapuidnál tegye le, hogy aztán országodban találja meg majd nyugalmát, és védd meg a gonosztól, bocsájtsd meg bűneit, hogy meglelje szeretteit a Te birodalmadban is! Add meg neki házad melegét, és ne sújtsd le azokra, kik hozzád küldték, hanem engedd, hogy mi, kik itt szolgáljuk az igazságot, mi tegyük meg a földön a feladatod! Ne engedd, hogy bárki eme sírt megbolygassa, és amint elérkezik az igazság napja, hagyd jóvá tetteinket, miszerint oda vihessük testét, ahol már többé mi sem vehetjük majd el az anyaföldtől! Ami por volt, por lesz, és add meg néki békédet! – mondta el az ima szövegét Sir Grand.

– Ámen – fejezte be Leon, majd kihúzta kardját, és beleszúrta a földbe pont ott, ahova apja testétől elválasztott feje került.

Miközben bal kezét végighúzta a kard élén, és abból vékony csíkon keresztül vére csöpögött a mások számára szinte láthatatlan sírra, féltérdre ereszkedett, és halkan újra megszólalt:

– Én, Leon Bringe, ki eme földön fiad volt, most esküt teszek. Nem léphettem nyomdokaidba, és nem vehettem fel a Trianniták fekete köpenyét, és nem érezhettem a keresztet még vállamon, de mindaddig harcolok, amíg halálod meg nem bosszulom! Harcolok majd az igazadért, a reményvesztettek igazáért, és minden tettemmel azon leszek, hogy a Trianniták visszanyerhessék becsületüket. Harcom alatt a Mindenek Atyja és testvéreink velem lesznek, és vagy békét hozok erre a földre, vagy meghalok!

– A Mindenek Atyja veled lesz utadon! És mi is, akik még kísérhetnek rajta! – fogta meg a vállát Grand, mikor a fiatalember felállt.

Az feltámadó szél zörgetni kezdte a lombokat, de a két férfi ugyanolyan hangtalanul hagyta el a dombot, ahogy idejött. A nyomasztó helytől távolodva még sokáig hallgatásba burkolóztak, majd mikor már leértek a Dann partjára, valamivel messzebb, mint ahova le lehetett látni Zamenből, megálltak még egy kis időre.

– Itt most nem maradhatunk sokáig… – kezdte Leon.

– Valóban. Mit tervezel?

– Anyám már tudja a hírt, de a keleten lévő Jobbkéz rendben nem engedték, hogy idejöjjön. Ott gyászol a testvérekkel. Elmegyek hozzá, és vele virrasztok, amíg meglelem a megoldást!

– Akkor veled tartok, amennyiben nem teher a társaságom a számodra. Biztosra veszem, hogy ha összetartunk, hamarabb érkezik el a napja annak, hogy reményeink helyébe ténylegesen is a megváltás kerüljön…, ami már húsz éve késik… A Jobbkéz rendig egyébként sem ér el a Püspök keze, tudom, hogy arrafelé vannak még Trianniták.

– Csak hallomásból ismerem az utat a rendhez, de ahogy tudom, többnapnyi lovaglásra van a monostoruk.

– Bizony, de amiről te beszélsz, ifjú Leon, az már nemcsak egy monostor, hanem egy olyan erőd, amelyet egyetlen sereg sem képes bevenni. Annak idején magam segítettem az erősítésében. – Egy pillanatra elgondolkodott, majd hirtelen ötlettel folytatta: – Él délebbre egy férfi, aki ugyan sok pénzért, de erős lovakat tud adni. Az ilyen lovak, mint ez a szegény állat – simogatta meg korábbi terhükkel már jócskán kifárasztott lovukat –, nem bírna ki egy ilyen hosszú utat. De az utunkat ez az ember se könnyíti meg: ugyanis nem beszél.

– Van olyan ember, akit nem bír szóra a királyi arany vagy a bíbor kutyák kardja? – nézett fel hitetlenkedve Leon, majd miközben összefogta hosszú haját és szorosabban magára vonta köpenyét, visszanézett a hegyen sötétlő vár tornyai felé.

– Hát, ha őt szóra bírja bárki vagy bármi, akkor én megeszem a páncélom! Az az ember néma!

Nem volt tovább miről beszélni, mindketten tudták, hogy még a hajnal beállta előtt jó lenne minél messzebb jutni Zamentől. Nem azért, mintha feltétlenül úgy gondolták volna, üldözőik vannak, csak érezve, hogy ismét egy harc van valahol készülőben, és meglépték hozzá az első lépéseket.

2. Az első jel

A kicsiny fogadóban a két utazón kívül csak az egyre lomhábban mozgó háziúr meg két, az asztalra borult részeg tartózkodott. A sarokban a korábban még égő, majd csak parázsló tűz egyet lobbanva kialudt, de kint sem volt hideg, így aztán senkinek nem kellett egy darab fával vagy az odatámasztott vasrúddal megkaparnia. A maradék füst még kószán kiillant az ölnyi kéményen, majd elveszett az éjben.

A durván faragott asztalok tetejére felkerültek a padok meg a zsámolyok is, a fogadós mára már nemhogy nem várt senkit, igazán nem is akarta, hogy betérjen bárki. Még annak tudatában sem, hogy mostanság nem nagyon volt forgalma. Még a helyére akasztotta a fakupákat, majd odabicegett az ajtóval szemben lévő és még igen éber férfiakhoz, hogy dörmögve azt mondja:

– Ha mégis meggondolják magukat az urak, fent, a lépcső tetején vannak a szobáim. Bármelyiket választhatják, egy ideje senki nem használja őket…, így a rendért is jobb, ha nem emelnek szót…

– Köszönjük, de nem várjuk be a hajnalt. Utunk sietős. Máris indulunk – felelt halkan Grand, majd kiitta maradék italát, és megmozdult, hogy felálljon.

– Akkor…

Hatalmas csattanás hallatszott kintről, és ahogy bevágódott az ajtó, egy koszos csuhát viselő, kopasz szerzetes esett be rajta. Arca piros volt, villogtak apró és ráncos szemei. Kapkodta a levegőt, és ijedten, majd zavartan nézett körül. Aztán ahogy meglátta Leont meg társát, félretolva a dühös és szintén zavartan totyorgó házigazdát, tekintetét a fiatalabbik férfira emelte.

A kezét addig köntösébe törölgető ember most megragadta az újonnan érkezőt, de Andrew leintette.

– Tán ismerjük egymást…

– Nincs sok időm – kezdte a szerzetes, majd megtörölte homlokát. – Leon?

– Én… – állt fel közben a másik is, s most már mindannyian szembeálltak egymással.

– …te voltál ott, amikor Sir Bringe-t lefejezték! – nézett rá Grand, majd kihúzta kardját, és ugyan esze ágában sem volt lekaszabolni a szerzetest, tett felé egy lépést.

A fogadós közben hátrahőkölt, és a fejét fogva bemenekült a pult mögötti kicsi ajtón.

– Nem hittem, hogy utolérlek benneteket – fordult oda Leonhoz. – Ezt apád adta nekem, hogy adjam át annak, aki hallgat a nevére, s olyan, mint ő. – Azzal a fiatal férfi kezébe nyomott egy apró bőrzacskót. – Apád gyűrűje van benne…