Copyright © Bakos Anikó, 2024

Borító © Pálffy Gergő, 2024

Versek © Sue J. Hopeheart, 2024

Szerkesztés: Sue J. Hopeheart

Korrektúra: Tímár-Kerekes Zoltán

Felhasznált kép forrása: Adobe Stock

Minden jog fenntartva!

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 978-963-586-183-5

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része, semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható!

Tudod, valami romantikus versrészlet illene ide, ami arról árulkodik, hogy ez a sztori rólunk nem olyan mocskos, mint elsőre gondolod, és ha vége lesz, akkor mindent érteni fogsz, lesz erkölcsi tanulság, happy end és mindenki maradéktalanul boldog.

Most rontsam el?

Az élet nevű játék pont ilyen szívás, szóval nem biztos, hogy úgy lesz, mint elsőre várnád.

ELSŐ FEJEZET

Önkéntelen vágyom,

Hogy a tél tisztára mossa lelkem,

Hogy a bűnöm, mi más bűne,

Ne létezzen tovább szívemen.

- NOVA -

Az arcom elé kötött piros, babos kendőn át beszívott zsíroldó permete marja az orrom. Már nem érdekel a saját tisztaságom, megdörzsölöm a homlokom a gumikesztyűs kezemmel.

Elmúlt dél, már négy órája kaparom a szemetet a padlóról, súrolom a csempét, és lapátolom az elmúlt tíz évben összegyűjtött, patkányok és egerek által összerágott, teleszart hír- és szórólapok halmát.

Manyi néni ránézésre húsz éve, azaz pontosan Kovács bácsi halála óta nem pakolt arrébb a házában semmit. Nem vált meg semmitől, szó szerint semmitől, és ha még ez sem lenne elég, haza is hordhatta a szemetet.

Nos, Manyi néni nem gyűjtöget tovább.

– Csipog a telefonod! – kiált a konyhából nyíló szemét és kartondobozok közt hagyott keskeny folyosón át valahonnan Illa. Nem látom őt sem, és azt sem tudom, pontosan hova tehettem le a saját hátizsákom, benne a telefonnal.

– Ráér – morgom a kendő alól.

Mocsok december eleji idő van, odakint nagy pelyhekben szakad a hó, sivalkodnak a szomszédnál a gyerekek, a kutya a kertben szakadatlan ugat.

Felismerem magam benne. Kicsi, morcos, és ha hozzáérnék, szétmarcangolná a kezem. Nekem sincs kedvem sokkal több kedvességet adni a világnak, mint neki.

Minden üzenet ráér.

– Ne már! – Illa hangja közelebbről hallatszik. A tűzhely mellett térdelek, onnan pillantok fel rá. Barna haja szanaszét áll, a ruháján több a folt, mint a tiszta terület. Összefonja a karját a túl szűk póló derekánál, és úgy néz rám a kendője felett, mintha hazugságon kapott volna. A lelkiismeretem tiszta. Azt hiszem. Ha mégsem, akkor még megharaphatom, mintha Manyi néni kutyája lennék. Amúgy sem tartozom Illának elszámolással az üzeneteimet illetően. A viszonyunk nem éppen olyan. – Vagy úgy! Kell még a kaparó?

Túl hirtelen a váltás, nem kapcsolok azonnal, csak miután a lábával megbökdösi a kezem mellett pihenő spaklit.

– Csak egy férfi – vallom be, és lehajtom a fejem a bűnösök tipikus megbánó mozdulatával.

– Munka? – kérdi.

– Írt, és...

– Nem szoktál nekik válaszolni. – Illa hangja metsző, de nem mond többet; felkapja a spaklit, és mielőtt kihúznám magam, eltűnik a szeméttel övezett folyosón.

– Csak... – kezdem a magyarázkodást, de inkább befogom a számat, és fújok még egy kis zsíroldót a sütő oldalára.

Délután négyig csendben súrolunk. Nem állok meg, és ki sem megyek rágyújtani Illával. Szinte belefulladok a sok vegyszerbe. Ez bőven elég az én tüdőmnek. És csak akkor mozdulok, amikor már nem bírok tovább térdelni, akkor a szemeteszsákokba tömködött hulladékot kezdem kihordani a kertben lepakolt konténerbe.

A hólé mocskos foltokban olvadozik a padlón a sokadik köröm után. Ahogy a folyosó ürülni kezd, már látom, hogy holnap a régi fapadlójáról fogom felkaparni az odaszáradt lerakódást.

– Eljössz hozzám? – kérdezem Illától az utolsó zsák nyakát markolva.

– Nem.

Nem is vártam mást. Illa hajlamos bevágni a durcát, ha nem felelek meg annak a képnek, amit a fejében őrizget rólam.

Nem kérdezem meg tőle, hogy holnap este már lenne-e kedve bármihez. Ha akar, úgyis jön, aztán minden úgy megy, mintha soha nem történt volna feszkó.

– Akkor én megyek – mondom.

A zsákot húzom magam után. Manyi néni régmúlt életének egy használható szeletét, amit majd otthon kimosok.

– Döntened kéne, hogy Novaként vagy Kataként élsz tovább. Segítene tisztán látni.

Nézek rá, és ő visszanéz rám.

Végszónak több, mint tökéletes.

Illa nem köszön, és én sem foglalkozom a formasággal, csak felmarkolom a hátizsákom, és megyek.

*

Döntöttem. Nem azonnal, nem Illa miatt, hanem sok rezsicsökkentett, hiperakciós minden miatt, amit már nem bírok megfizetni.

Ilyenkor a muszáj elsőbbséget élvez minden mással szemben. Nem számít, hogy ki akarok lenni, az számít, hogy a képernyő előtt képes vagyok egy erkölcstelen cafattá alakítani magam.

Eljátszom azt, hogy mennyire boldog leszek ettől.

Kikerestem egy telefonszámot azok közül, amiket időtlen idők óta eltettem arra az esetre, ha...

Rick, a szinte állandó forgatós partnerem adta ezeket, szerinte mindegy melyiket választom, okés mindegyik tag. Mivel rosszabb passzban vagyok, mint eddig bármikor, a legfurább nevű színészt választom.

Holló. Csak így. Azóta visszhangként károg a fejemben a neve, még takarítás közben is. Tetszik a hangzása. Holló. Annak ellenére is, hogy nem tudok róla a nevén kívül mást.

Még megrágom, mikor írjak neki. Félek. Nem olyan egyszerű pornózni, mint mindenki más hiszi. Nem is fizet olyan jól. Szükségem van rendes életre, rendes állásra is mellette.

Hogy ne forduljak teljesen ki önmagamból egy gyűjtögetős Manyi nénivé.

Zúg a szárítógép; a hófehér, patyolattiszta fürdőm padlóján ülök, a hátam a fürdőkádnak vetve. Manyi néni szebb állapotú gönceinek fele már illatosan sorakozik a bokám mellett a kosárban.

Reggel munkába menet leadom a központban, jól jön majd valamelyik hajléktalannak. Ritkán kapnak tiszta, tényleg használható ruhákat. Ha lomtalanítok, vagy ki kell takarítanom pincétől a padlásig egy halott házát, a menthető, jó állapotú darabokat mindig leadom.

A telefon újra rezeg a combom mellett. Ugyanaz a férfi, mint akitől már van három olvasatlan üzenetem. Dan.

Elmésen, egyszerűen.

Felmarkolom a telefont, hogy töröljem az üzeneteket, és tiltsam a pasit, mielőtt Illa véletlenül meglátná, miket kaptam. Nyilván semmi érdekes, csak a szokásos pöcsös kép, vagy a de kinyalnálak, kisanyám rövid, és kicsit sem szellemes megnyilvánulás. Nem akarom, hogy valami netes idióta feszültséget keltsen köztünk.

Nem mintha kapcsolatban lennénk, vagy járnánk. Illa nem akart soha elköteleződni, és főleg nem egy olyannal tenné ezt, mint én.

Egyrészt nő vagyok, amit a családja nem nézne jó szemmel. Már így is a kiátkozás szélén áll, mert dobta a csalfa pasiját az esküvő előtt, pedig olyan rendes fiú volt. Aztán végképp megásta a sírját azzal, hogy ettől a nagyon rendes fiútól teherbe esett. És ezt a gyereket megtartotta.

Ha nem aggódna mások véleménye miatt, mert egy nővel kezd bűnös viszonyt, akkor ott lennék én...

... a pornós ribanc.

... a kurva

... az a nézdmeghogynézki...

Sorolhatnám.

Megdörzsölöm a homlokom, és feloldom a billentyűzárat. Danen kívül nem keresett más, és ennek oka leginkább az, hogy a saját nevemen, Kataként, és nem Nova Greenként vagyok fent a közösségi oldalakon. Ez sem segít sokat. Ha benne vagy a nagy pornófelhőben, felismernek, és elterjed a híred. Ez a város nem olyan nagy. Ezért néha megtalál egy-egy idióta, de sorban tiltom le őket. Előbb-utóbb elfogynak.

Dan üzenete lényegre törő:

Dan: Minden este megnézem az első videód.

Csodás, egy újabb idióta!

A szárítógép magasabb fokozatra kapcsol, a zúgása betölti a fürdőszobát, és kiüríti a fejemet annyira, hogy valamiért mégis visszaírok ennek a Dannek.

Én: Miért?

Tényleg érdekel. Mi a jó pontosan abban a videóban? Hiszen olyan esetlen, és alig történik benne valami. Csak két tinédzser fekszik egymás mellett az ágyon és szerencsétlenkednek. A pózok is bénák, a megvilágítás szörnyű, a képminőségről nem is szólva.

Az akkori fiúm egy régi webkamerán át közvetítette az egészet. Egy cserép haldokló szobai futóka mögé tette a kamerát. A virág egyik levelének széle belógott a képbe, de még így is sikerült felvennie, és majd szétküldenie a világba az első szeretkezésemet.

Szeretkezés. Igen, mert az volt. Hiába rontotta el az élményt másnap az iskolában, amikor megtudtam, hogy mindenki látta, hogyan veszítem el a szüzességem, milyen a mellem alakja, vagy ha felülök, van egy kis zsír a hasamon.

Nem borotváltam, a bugyim egyszerű, fekete pamut volt, csodás csipkecucc helyett sportmelltartóban remegtem az ágyon. A hajam két copfba fonva.

És mégis minden jó volt, még a fájdalom is.

Finomak csókokat kaptam, meleg bőr ért az én bőrömhöz. Akkor nem éreztem azt a mély szégyent, amit még éveken át minden pillanatban, ha emberek közé kellett mennem. Szégyelltem a testem. A melleim alakját, mert olyan kis hegyes volt, nem szépen kiálló mellbimbóval, mint a többi lánynak az öltözőben.

Kislányos alakom volt.

És ez Dan nevű férfi mégis egy kislány képére gerjed az üzenete alapján.

Minden este megnézi a szégyenem...

A gyűlölet az ilyen férgek iránt és az öngyűlölet apró hullámokban önti el a mellkasom. Le kell tegyem a telefont a kezemből. Messzire tolom a padlón, majd négykézláb kimászom a kosár és a mosógép közt a szürke metlakin a fürdőszobából, a hálószobám felé.

A fejem sötét veremmé alakul, a szemem előtt kis pontok táncolnak, amik ahogy telik az idő, egyre nagyobbá válnak, mígnem csak feketét látok magam előtt néhány fényes villanással. Olyannak képezelem, mint egy éppen kipattanó agyvérzést. Belülről feszíti a koponyám, lenyomja egészen a mellkasomig, és az is szorítani kezd.

Rohadj meg, Dan!

A pánikroham egyre inkább legyűr. Nem vagyok képes levegőt venni, ennek ellenére bemászom az ágyba, és a fejemre húzom a takarót, ami alatt magzati pózban görcsösen ringatom magam, amennyire a testem engedi.

Illára van szükségem. De Illa nem lesz itt, szinte sosincs itt, csak amikor havonta egyszer-kétszer enged a kísértésnek. Hozza magával a kisfiát, aki addig a kanapé kényelmét élvezi, amíg mi a hálóban összebújunk aludni. Ritkán jönnek, és csak akkor, ha Illának kedve szottyan rá. Csak azért, mert én kértem, még egyszer sem esett meg.

Zokogás szorítja a torkom, és ahogy legördül az első pánik-könnycsepp az arcomon, elnevetem magam. Az állapotom leírható a szánalmas és a szar szavakkal.

Felesleges pánikolni, mert senki nem fog segíteni rajtam. Az ölelés egy olyan bónusz, ami nekem nem jár.

Mert pornós vagyok, nem jár. Akkor csak a riválisok féltékeny tekintete követ, és néha dobhatok egy csókot a másik szimpi csajnak a forgatási szünetekben, szigorúan a levegőben, hogy ne menjen tönkre a tökéletes, szopásálló smink.

Akkor sem járt ölelés, amikor tizenhét éves, összetört szívű kamaszlány voltam, akit átbaszott a fiú, akibe beleszerettem. Gyűlölet járt, becsmérlő szavak, a fejem felett ordibáló szülők, és a bajszuk alatt somolygó rendőrök, akik ugyan felvették a vallomásom – aminek a megtételét a szüleim erőltették rám, mert kell –, de igazából tehetetlenek, mert az ilyen filmek útjai követhetetlenek.

Nem jár ölelés soha többé pánik, félelem, szomorúság esetén, mert ami egyszer kikerül az internetre, az örökre ott marad.

Még mindig ott van, kitörölhetetlenül.

Tudom, mert próbáltam eltűntetni. E-mailekben könyörögtem, a szüleim ügyvédje követelte formális levelekben, de a pornóoldalak üzemeltetői csak széttárták a karjukat sok héttel az eset után, vagy még csak nem is reagáltak.

A kattintásszámok nőttek, mintha mindenki az én első szeretkezésemre lenne kíváncsi, az arcomra, ahogy elnyílt szájjal, csodálkozva nézem a pasim vállát. Követhetetlenül terjedt a videó és a belőle kivágott random képkockák. Szinte minden keresési néven belefutottam már az elmúlt évek alatt.

Ott maradtam örökre elnyílt szájjal, arra várva, hogy az egész város, minden ismerősöm titokban megnézze, ahogy eljön a nagy Ó pillanatom.

Megnézték, mert utána ítélkeztek, elhatárolódtak, eltávolodtak, aztán idővel beleolvadtak abba a szürke, arctalan embermasszába, ami egyöntetűen kurváz le manapság.

Fogalmam sincs, Illa miért áll szóba velem. Arról végképp nincs elképzelésem, mi vitte rá fél évvel ezelőtt az egyik takarítós, nyáreleji délutánunk közben, hogy odabújjon hozzám egy vidámabb pillanatban és megcsókoljon.

Nem számított neki a pornó, hogy egy senki vagyok, hogy a lelkem legmélyéig utálom magam, és a depresszió olyan szintem felemészt, hogy embernek sem lehet nevezni.

Átölelem magam a takaró alatt, és elképzelem Illa karját, miközben ölel, az ajka a homlokomhoz ér, a kifújt levegője a bőrömet cirógatja. És ez épp elég.

Lassabban veszem a levegőt, szinte lecsillapszik körülöttem az éjszaka. A szárítógép sem zúg már. Minden kibaszott nyugodt lesz, és mint ilyen, összeegyeztethetetlen a lelkemmel. Mindig kell valami zaj, valami elfoglaltság, hogy ne csússzak vissza a szeméttel teleszórt múltamba.

Nem akarok egy Manyi néni lenni, akinek majd a halála után idegenek túrják a szeméttel telehordott lakását, majd bezsákolják az ágy alatt tartott pornógyűjteményét.

Mert az van bőven a matracom alatt. A csodálatos munkásságom díszborítású tokokban.

Az internet nem felejt, és nem tudtam túllépni a történteken. Nem kaptam rendes állást, mert nem akart senki sem foglalkoztatni, ha mégis, akkor mindig jött egy hordóhasú pöcsfej a nem is tudom, milyen osztályról, aki azt hitte, hogy rohadt vicces macsó, és addig nyomult, amíg sírva mondtam fel.

Azt tettem, amihez értettem. Szép fizetésért szexeltem a kamerák előtt, és élveztem, hogy apám a vasárnapi ebédek alatt szörnyülködik rajtam. Nem érdekeltek a szüleim, mert őket sem érdekelte, hogy ordítozás helyett inkább megöleljenek.

Film jött film után, a depresszióm mélyült, míg olyanná nem váltam, mint Manyi néni: körbevettem magam mindennel, amit találtam, falat húztam, biztonságos, büdös burkot, ami megvéd.

Mindent megtartottam, minden kedves tárgyat, mindent, ami kicsi örömet okozott, aminek kellemes volt a tapintása, vagy éppen tetszett a színe. Mindig találtam okot, mit és miért akarok megtartani. Minden kellett. A bogár is, később a csótány is.

Olyanná váltam, mint egy szorgos hangya, ami a boly táplálékszükségleteinek biztosítására mindent felhalmoz. Legyen élelem, ruha, újságok, és szó szerint bármi a végére. Nem tudtam szelektálni, nem tudtam eldönteni, minek van értéke, és nem tudtam megmondani, miért teszem félre a sokezredik szórólapot, csak tudtam, hogy annak ott a helye a kupacban a többi felett.

A patologikus halmozás egy pszichológiai betegség. Olyan semmiség, amire kezdetben mindenki legyint, hiszen majd ha a másik jobban lesz, biztosan kitakarít.

Biztosan...

Egy idő után a szüleim már nem látogattak, és igazából ez az akkori lelkiállapotomban pont jól jött. Én sem mentem, más sem jött, és mert szégyelltem az otthonom, nem hívtam át magamhoz senkit. Kifejezetten a férfiakat nem. Segített megfékezni a mellkasomban burjánzó félelmet.

Ha csak a filmekben szexelek, akkor nem találkozgatok senkivel, és ha el tudom kerülni a randevúzást a rettenet lakásom miatt, akkor nem kerülök egy elképzelhetetlenül szar kapcsolatba egy toxikus férfival. Ismét.

Kényelmes volt így élni, és nem akartam szabadulni belőle.

Illa segíteni jött, mert hallott rólam. A szomszéd panaszkodott valakinek, aki tovább adta a hallottakat. Így megy ez...

Jött, majd könyörtelenül kidobált mindent. Nem foglalkozott a hisztimmel, az okaimmal, az érveimmel, a sírással. Kipakolt mindent, még azt is, amit éjszaka visszacsempésztem a ház elé hozatott konténerből.

Azt mondta, minden jobb lesz utána.

Zsákról zsákra bontotta le a falamat, és ahogy megtisztult a tér, úgy tanultam meg újra szabadon lélegezni. Persze ehhez szükség volt némi antidepresszánsra is.

De Illa most nincs itt, és úgy érzem, szükségem van valamire, egy tárgyra, bármire, ami helyettesítheti őt.

Próbálom elnyomni magamban ezt a hiányt, mert tudom, mi lehet a vége. Újra a gyűjtögetés...

De hiába hunyom le a szemem, és lazítom el a görcsbe merevedett izmaimat, egy pillanat múlva eszembe jut Manyi néni kutyája a hóban, kiláncolva a ház végénél.

Ugyanolyan nyomorult állat, mint én. Egyedül maradt a hidegben.

Úgysem fog hiányozni senkinek...

*

Dan: Nem tudom, hogyan kérjek bocsánatot...

Mégis miért kéne bocsánatot kérnie? Mert a pornóimra veri ki, mint megannyi másik férfi? Még csak képet sem küldött magáról, miközben ezt teszi.

Én: Miért?

Úgy tűnik, nem tudok neki mást írni, mint ezt a rövidke kérdést.

És ezt a kérdést magamnak is feltehetném. Miért nem tiltottam még?

Elfordulok az utca sarkán, és visszasüllyesztem a telefont a kabátom zsebébe. Jólesik a meleg a bőrömnek. A kézfejemen a gumikesztyűtől és vegyszerektől kiszáradt bőr fájdalmasan húzódik, és hiába bármilyen krém rá, nem lesz jobb.

A vállam majd leszakad, a reggeli bevásárlás húzza. Minél előbb haza akarok érni, hogy ledobjam a szatyrom az asztalra, és megetessem Pávelt. A kutyát, akit éjjel loptam magamnak.

Mégis mi ütött belém?

Mondhatnám, hogy a kutyának jobb sora lesz nálam, mint kikötözve a hóban, de egyelőre csak kétségeim vannak.

Megmozgatom az ujjaimat a kabátom zsebében, mert eszembe jut a vérre menő, hajnalig tartó kutyafürdetés. Több tucat sebbel lettem gazdagabb. Pável nem adta könnyen a kezdetleges bizalmát, a bolháit és a sok koszt, amit a szőre közé gyűjtögetett.

Vigyázva lépkedek, hogy ne csússzak el a síkos járdán a házam felé. Csak akkor pillantok fel, amikor a negyedikre befordulva meglátom – a bakancsa alapján – Illát a bejárati ajtóm mellett ácsorogni.

– Ugat a rohadt ajtód! – közli, és a hangja csupa rosszallás.

Nem állok éppen nagy állatvédő hírében, és ami azt illeti, nem irányítom olyan jól az életem, hogy tudnék gondoskodni egy másik lényről is magamon kívül. Illa fiával éppen csak kijövök. Nem szeretem, ha hozzám ér, esetleg összenyálaz, vagy rám kerül bármilyen testnedve.

Egyszerűen nem érzem jól magam semmi olyan közelében, ami nem lenne képes életben maradni felnőtt ember segítsége nélkül. Éhen halna mellettem, mert elfelejtenék enni adni neki. Sokszor magamról is elfelejtek gondoskodni.

A kutyáktól egyenesen rettegek, a múltban szerzett harapás miatt. Még nem jöttem rá, mi késztetett arra, hogy elhozzam Pávelt.

– Beépített biztonsági rendszer – felelem, annak ellenére, hogy tökéletesen tisztában vagyok vele, mennyire idiótán hangozhat. – A kényszeres gyűjtögetés sok esetben kleptomániával párosul.

– Á! – néz Illa megvilágosodva az ajtó felé.

– Senkinek sem hiányozna – teszem hozzá, majd kinyitom a felső zárat.

Az ajtón túlról tényleg tompa kutyaugatás hallatszik ki. Öreg, rekedt hang, kevés energiával.

– Mit loptál még vele haza? – néz Illa hamis vidámsággal a szemembe.

Tudja, hogy nem lopkodnék és hordanék haza mindent. Legalábbis bízom benne, hogy elhiszi, tényleg kontrollálom magam.

Pável... nos, ő kirohanás volt.

– Semmit. Csak ő fért a kezembe. Gyalog mentem, mert csúszik a rohadt autó.

– Nyári gumival nem csoda.

– Csóró vagyok – lököm be az ajtót, és felkészülök, hogy el kell kapnom a kutyát, mert szökni fog, hiszen bizonyára rémült, de Pável szemmel láthatóan megnyugszik a látványomra, és hízelgően a lábam köré tekeri magát, mint egy ribanc macska.

– Ez nem az a kutya! – húzza fel Illa a szemöldökét.

Valóban, ez a kutya illatos, még véletlenül sem sötét színű, és úgy csóválja a farkát, hogy vele mozdul az egész hátsó fele.

– Illa, ő Pável, Pável, ő Illa. Illa használhatja a vécét, bele is kakilhat. Megengedjük neki.

– Jézusom! – rázza meg Illa a fejét, majd a lábával félretolja az útból a kutyát, és bemegy a konyhámba.

- DAN -

Éva legördül rólam, miközben süt róla az elégedettség. A haja kócos, a tetoválástengerben a mellein karmolásnyomokat fedezek fel, amiket önnön keze által ejtett. Az arcán lusta mosoly terül el.

Nem foglalkozik azzal, hogy felöltözzön, csak felpattan, és az ablakhoz lép, hogy kipöcköljön a kezébe egy szál cigit a párkányon heverő dobozból.

Nem szégyellős. Közel tökéletes az alakja, és a testét borító több tucat tetoválás csak növeli az esztétikát.

Nincs kedvem felkelni, sőt megmozdulni sem, pedig ott hagyott az ágy közepén, a pöcsömön egy gumival, amit ezúttal sem lőttem tele. Mondhatnám, hogy egyszerűen nem hagy rá időt, hogy én is élvezhessek, de ez nem fedné a teljes igazságot.

Lankadtan, és igen sóváran nézek a cigisdoboz felé. Mellette forrósodik a konvektoron a mobilom. Talán az lenne a legjobb, ha spontán öngyulladna, benne minden tartalommal együtt.

Éva bezzeg elégedett. December ellenére kitárja az ablakot, és anyaszült meztelenül elkattintja az öngyújtót. Sötét van, nem látszik kintről, de ki tudja... Lézenghetnek odalent a megfagyni vágyó turisták. Megvan az előnye és a hátránya, ha a belvároshoz közel laksz.

– Van kedved...

– Nincs – fojtom belé a szót, meg sem várva, hogy befejezze a mondatot.

Felkelek, és leszedem magamról a latexet, ha már semmi hasznát nem vettem, ne rontsa a hálószobám összképét a csodás testemen.

A padlóról felveszem a melegítőnadrágot, és az ablak felé menet belebűvészkedem magam. Éva mellé állok, és hogy ne érezzem magam olyan pocsékul az ágyban lévő szereplésem miatt, én is rágyújtok.

Nem, nem kúrok szarul, csak irtó sokáig tart, amíg eljutok én is a csúcsra. Addigra szétdörzsölődik a pöcsöm.

– Be sem fejeztem!

– Nem baj – fújom Éva mentol ízű szarjának füstjét az arcába. Egyszerűen nem tud normális cigit venni. – Dolgom van ma estére.

– Keresel valami pornót, és kivered rá? – szúr oda.

Majdnem be is talál, de az ilyen kicsinyes női bosszúval nem megy semmire. Pornófüggő vagyok, vállalom.

Többek közt ezért sem tudok elélvezni csupán attól, ha billen kettőt a farkamon, majd leszáll, mert ő megcsinálta a maga kis orgazmusát.

Mindkettőtöknek ugyanannyi idő áll rendelkezésére, szokta Ákos haverom mondani, ha panaszkodom arról, hogy megint állva hagytak, csak ő éppen az orgazmusképtelen feleségére gondol, és nagyban leszarja, jó volt-e a nőnek vagy sem.

Szomorú a kókadt koton, de ez az én hibám. Tisztában vagyok vele, de a fejemben lévő képeket idő betölteni, és akkor sem válik olyan intenzíven élővé, hangossá, mintha a laptopon bámulnám a videókat. A valóság sokkal kiábrándítóbb, mint szeretném.

– Slim fenyőfát akar venni – vallom be.

– Mi a szarnak? – néz hátra Éva, és a füstöt a szoba felé fújja, pedig tudja, hogy azzal kiidegel.

A kezével beletúr a fejtetőmön a sima, hosszúra növesztett hajba, majd lefuttatja az ujjait az azt alul dúsító raszta tincsekre.

– Boldog karácsonyt akar – ütöm el a kezét. Nem szeretem, ha a rasztáimat baszogatja. Lehúzom a csuklómról az egyik ezeréves, kinyúlt hajgumit, és összecsomózom az arcomba lógó tincseket.

Éva úgy néz rám közben, mintha újra vissza akarna ülni a farkamra, de ezúttal nem vesz rá egy újabb körre. Pontosabban fél körre.

Állunk a csendben és mérgezzük a tüdőnk. Ha társaságban lennénk, az arcunkon feszülne egy vigyor és rohadt boldognak tűnnénk, de az elmúlt sok dugással teli hónap során megismertük egymást, ezért pontosan tudjuk a másikról, hogy előbb ugranánk le önként az egri vár faláról, minthogy tényleg megéljünk egy depressziómentes, igazán boldog pillanatot. Valahogy összenőtt a lelkünkkel a nyomasztó sötétség. A covid, persze, de szerintem mindig ilyenek voltunk. Mindannyiunk ilyen a kurva stresszes érettségi óta.

Ki így, ki úgy baszta el az életét. Nem beszélünk róla.

– Haza kéne mennie – mondja Éva a tutit, megtörve az egyre hidegebb csendet.

– Jön majd Slim Granny pár nap múlva, letudják ennyiben.

– Neked is haza kéne menned – néz a szemembe keményen Éva.

– Majd egy análosan boldog pillanat után megvitathatjuk ezt – morgom oldalra.

Nem megyek haza, és ezt Éva pontosan tudja. A szüleim nem nagyon várnak karácsonyi vacsorával, sem egy ronda kötött pulcsival a fa alatt. Nem beszélünk... mert egy fasz vagyok és nem hagyom, hogy találkozzunk. Ők se törik túlságosan magukat. Nem vitatom, igazuk van.

Anyámra gondolok... Idén több üzenetet írt. Meglepő tőle. Talán válaszolnom kéne, az meg tőlem lenne baromira meglepő.

Éva elnyomja a csikket, majd felém fordul, és nyelvet ölt rám, mintha ezzel el lenne intézve bármi. Igazság szerint, el is van. Haverok vagyunk, dugunk. Ettől még nem lesz szorosabb a kapcsolatunk. Néha átjön, összekavarunk, még az is megeshet, hogy mindkettőnknek elég kielégítő a találkozás. De sosem alszik nálam, nincsenek randik, és ha találkoznánk egy fröccs felett a haverokkal körbevéve, letagadnánk az egészet. Slim, a lakótársam előtt főleg. Oda és vissza van Éváért, de a csaj túl bonyolult hozzá.

Cigin keresztül beszívok egy nagy korty levegőt, hogy csillapítsam a telefonom utáni sóvárgást. Egész este ez lesz. Félig állni fogok, mintha én is egy rohadt karácsonyfa lennék a piac parkolójában.

Túl könnyű lenne Nova Green nevét bepötyögni a pornós oldalon, aztán jól érezni magam.

Az a nő két kézzel fojtana meg, ha a szeme elé kerülnék. Bár nem biztos. Semmiben sem lehet biztos az ember, ha Mia Khalifa magyar megfelelőjéről van szó.

Egyáltalán miért vállalt pornókat azok után, hogy átcsesztem a fejét? A pornózásba fogni lenne az utolsó gondolatom. Szépen meghúzhatta volna magát egy nyugis irodában élete végéig. De neki a pornó kellett. Már nem annak a csajnak tűnik, aki irodalmat akart tanulni az egyetemen.

*

Szánalmasan korán van, épp csak este tíz. Idióták kurjongatnak a lakásom alatt a gangon, ebből kettő jó haver, a harmadik valamelyiknek a nője. Az esti iszogatás alatt nem tudtam eldönteni, hogy Zsóka igazából kinek a kije. Óránként másfele dőlt az asztalnál egy smárolásért, és amikor már annyi bor lötyögött a hasában, ami fedezné az éves adagom, a csaj egyszerűen átnyúlt az asztalon, és megragadta a pólóm nyakát, majd odahúzott magához. A szája pont olyan meleg volt, mint ahogyan szeretem, és annak ellenére, hogy Évával az elmúlt hónapok alatt perfektre fejlesztettük a csőrözést, Zsóka tudott valamit, amitől élőnek éreztem magam egy pillanatra. Azonban ez a milliszekundum könnyen elszállt, mert a csaj nem akart sem gyorsítani, sem kimenni velem a kocsma mosdójába. Abban meg határozottan nem lennék benne, hogy a haverokkal vegyük körbe.

Elsőként pattantam, amint asztalt bontottunk, és a többiek elindultak a kocsmatúra előtt a Meki felé. Az késő estig nyitva.

Slim a kanapén horkol. A csípőjén a gatya olyan mélyre tolva, hogy nem is kell elképzelnem, miért van teli a kanapé alatt a padló papír zsebkendőkkel. Bizonyos korosztály – leginkább az, amiért büntetnek, tehát a tizenhét-tizennyolc év közti lánykák – sikkantva csúsztatnák a bugyijukat bokáig, mert Slim kicseszett Damiano David hasonmás, kopasz fejjel.

Sovány és inas, nem véletlen a beceneve.

Bár ingerem van rá, nem csapom be hangosan a bejárati ajtót. Levetkőzöm, majd a hűtőben is csendben matatok, amíg nem találok egy szendvicsre valót.

– Te tudtad, hogy nem költözött el?

Slim hangja úgy töri meg a lakás csendjét, mint egy nyári, nyugodt éjszakát a mennydörgés robaja. Slim a kanapén ül és úgy néz rám, mintha szellemet látna.

Ebben a pillanatban határozottan nem éreznék cikinek egy sikítást. A szívem majd’ kiugrik a mellkasomból.

– Kicsoda? – kérdezem, és igyekszem a kezem helyett a zsömlét félbevágni.

– Kata – mondja.

Csak ennyit dob, de a szívem sokkal jobban rázendít, mint az előbbi szívroham után.

– Kata? – kérdezek vissza, annak ellenére, hogy pontosan tudom, kire gondol. Más Kata nem létezik számomra.

– A Juhász Kata. – Nos, igen, ő...

– Kurvaélet!

– Beszélsz vele? – pattan fel. Szinte a nyakamba liheg; érzem rajta a csár[1] szagát. A gyomrom szaltózik még egyet.

– Nem! – csapom rá a zsömle tetejét a sonkára, majd elfordulok.

A levegőt kis kortyokban nyelem, és azt kívánom, bárcsak elhúztam volna a haverokkal Big Macet enni.