DR. NEETA BHUSHAN

EZ SZÍVÁS!
hogyan tovább?

Találj örömöt a káoszban

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

DR. NEETA BHUSHAN EDDIG MEGJELENT MŰVEI

Emotional Grit: 8 Steps to Master Your Emotions,
Transform Your Thoughts & Change Your World

The Book of Coaching

The Business Book of Coaching

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Neeta Bhushan / That Sucked. Now What?

Originally published by Hay House Inc., USA, 2023

A Hay House-rádió a www.hayhouseradio.com
internetes oldalon érhető el.

Fordító:

Szilágyi Eszter

Szerkesztő:

Kósa Éva

Olvasószerkesztő:

Bartus Csilla

Copyright © Dr. Neeta Bhushan 2023

Hungarian translation © Szilágyi Eszter, 2023

Hungarian edition © Édesvíz Kiadó Kft., 2023

Cover design © Édesvíz Kiadó Kft., 2023

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Főszerkesztő és gyártásvezető: Dudich Ákos

Tipográfia: Szász Julianna

A borítót készítette: Goart Design Bt.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-410-5

MOBI ISBN 978-963-507-411-2

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

TARTALOMJEGYZÉK

Bevezető

I. RÉSZ: A SZÍVÁS VARÁZSLATOS PILLANATA

1. fejezet: Embernek lenni

2. fejezet: Az áldozatmentalitás

3. fejezet: A feljogosultság érzésének csapdája

4. fejezet: Mindenkinek nyomja valamilyen teher a vállát

II. RÉSZ: A VISSZAPATTANÁS-FAKTOR

5. fejezet: A neveltetésed

6. fejezet: A jelenlegi környezeted

7. fejezet: Az érzelmi kapacitásod

8. fejezet: Az önismereted

III. RÉSZ: REPÜLJ ELŐRE

9. fejezet: Zuhanás

10. fejezet: Lángra lobbanás

11. fejezet: Felemelkedés

12. fejezet: Növekedés

13. fejezet: Gyarapodás

14. fejezet: Tárd ki a szárnyad

Utószó: Mondj igent rá, és add át neki magad

Források

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Azoknak, akiknek talán sohasem volt lehetőségük nyíltan megosztani vagy kifejezni önmagukat, hallatni a hangjukat, hogy tökéletesen megértsék őket, vagy nem volt ahhoz erejük, hogy meghallják őket – ez a könyv nektek szól.

BEVEZETŐ

Amikor úgy döntöttem, hogy végleg kilépek az első házasságomból, nem volt utazótáskám. Úgy éreztem, semmim sincs.

Sőt, amikor az ökle utoljára az arcomba csapódott, már azt sem tudtam, ki vagyok.

Olyan sokáig titkoltam a szégyent, a bűntudatot, a rémületet, a félelmet, az életemet, hogy kiüresedtem. Fogalmam sem volt, hogy az a nap – 2011. december 31-e – az egész életemet meg fogja változtatni.

2012-ben távoltartási végzést kértem bántalmazó férjem ellen. Ahogy a tárgyalóterem felé sétáltam, észrevettem néhány fiatal nőt magabiztosan felsorakozva és védelemre várva. Amikor a bírónő átnézte a papírjaimat, amiken bántalmazásom minden egyes esete fel volt sorolva – a lista olyan hosszú volt, hogy több oldalból állt, ezért össze kellett fűzni –, azt kérdezte:

– Miért most mutatja nekem ezeket? Miért tartott ez ilyen sokáig?

Azt válaszoltam:

– Az apám indiai származású. Mi nem válunk el.

Ekkor megalázva éreztem magam. Utána azonban azokra a nőkre gondoltam, akik a bíróra vártak. Ezek a nők türelmesen sorba álltak, és kifelé semmilyen szégyent vagy bűntudatot nem éreztek a helyzetük miatt. Nem volt egyedi a helyzetem. Nem voltam egyedül azzal, amit tapasztaltam. Ezeket a nőket is bántalmazták. És mindegyikük összeszedte a bátorságát, és elég rugalmas és erős volt ahhoz, hogy kiálljon, és megvédje magát. Hogy kiálljon a méltóságáért. Hogy felemelkedjen. Hogy szárnyaljon.

Annyira inspirált ez a kép, hogy úgy döntöttem, a gyógyulásra kell koncentrálnom. Elég gyorsan beláttam, hogy sokkal több dolog foglalkoztatott, mint az otthonom és a házasságom elvesztése. Egy életen át tartó veszteség, trauma és tragédia foglalkoztatott.

10 éves voltam, amikor az anyámat melldaganattal diagnosztizálták, aztán a betegség nyugalmi állapotba került. 14 éves voltam, amikor kiújult. Két évvel később meghalt, ami 16 éves önmagam számára elképzelhetetlen veszteség volt.

17 éves voltam, végzős, az érettségi küszöbén, egy évvel azután, hogy elveszítettem az anyámat, amikor a 15 éves öcsém, Djay összeesett a gimnázium előtt egy súlyos asztmaroham miatt. Közeledett az iskolai homecoming játék, és ő megígérte nekem, hogy majd ott találkozunk. Ám a kisöcsém, a legjobb barátom, a bizalmasom már nem tudott ott lenni.

Felesége, majd egy évvel később a fia elvesztése után apám mély depresszióba zuhant. Legidősebb gyermekként rám hárult a feladat, hogy vigyázzak az öcsémre, Vinay-ra, aki ekkor még csak 12 éves volt. Elfojtottam a bánatomat, elvállaltam egy állást, majd egy másikat és egy harmadikat, és az élet jobb lett egy kicsit.

Aztán az apám is kapott egy diagnózist: 4-es stádiumú tüdőrák. 10 hónap múlva el is ment.

19 éves koromra tehát árva lettem, és én gondoztam az öcsémet. Nem engedhettem meg magamnak, hogy ne pattanjak vissza, hiszen már nem csak rólam volt szó. Nem tehettem mást, mint hogy eltemettem a veszteségeimet és súlyos gyászomat a sikerért folyó kemény munkában. A komoly eredmények, elismerések és díjak gyűjtése volt az egyetlen módja a fájdalom tompításának, és hogy azt érezzem, tartozom valahová, és tehetek valamit: csak így tudtam megakadályozni, hogy a világ ne szánalommal nézzen rám és az öcsémre, és ne azt suttogja: „Itt vannak. Már megint egy újabb tragédia…” Ez lett az elsődleges megküzdési mechanizmusom.

Mint bárki más, aki nehéz körülményekkel küzd, én is megtettem minden tőlem telhetőt. Mindent megtettem azért, hogy felépüljek és rugalmas maradjak. De kétségbeesetten vágytam a szeretetre és az elfogadásra, arra a mély érzésre, hogy otthon vagyok, ami nagyon messzinek tűnt. Ez az igyekezetem végül elvezetett egy otthon küszöbéhez és egy olyan házasságba, ami börtönnek bizonyult.

Az után a bíróságon töltött nap után megmenekültem. És amikor végre elhatároztam, hogy meggyógyulok, és feltöröm a belső énemhez vezető ajtót, egy nőt láttam, aki annyi mindenen ment keresztül. Egy kislányt láttam, akinek megnyugtatásra volt szüksége, egy középiskolást, akire olyan sok gyász és felelősség nehezedett, ami még egy felnőttnek is sok lett volna, nemhogy egy tinédzsernek.

De azt is láttam, hogy még mindig lehet előre vezető út, egy új út a számomra. Akárcsak a bíróságon látott nők, én is igényt tarthatok a méltóságomra. Építhetek a már kialakult rugalmasságomra, amit egész eddigi életemben fejlesztettem, és többet is tehetek annál, mint hogy egyszerűen csak visszapattanok egy újabb, az életemet megkeserítő kudarcról.

Repülhetek.

Az azóta eltelt években többféle identitásom és karrierem volt. Voltam esztétikai fogorvos virágzó magánrendelővel, de otthagytam, hogy írjak, kutassak, wellnessmániás, spirituális kereső és vezetői coach legyek. Ezután üzleti tanácsadó és angyalbefektető lettem, majd végül ott kötöttem ki, ahol ma is vagyok: sorozatvállalkozó és egy őrülten sikeres podcast házigazdája, aki az érzelmi és mentális egészségről beszél vállalatoknak, szervezeteknek és a világ minden táján élő hétköznapi embereknek. Arra tanítok másokat, hogyan fogadják el az emberi tapasztalatok tökéletlen, zűrös, kaotikus, mégis varázslatosan örömteli pillanatait.

De voltam válófélben lévő feleség, üzlettárs, feleség, anya, nővér, lány, barát, gondoskodó, szerető, adakozó, gyógyító, mártír, túlteljesítő… Milliónyi címke van, amivel jellemezhetném magam. És valószínűleg téged is.

Egyikünk sem üres lap, és ha azt hisszük, hogy tisztára törölhetjük magunkat, csak csalódni fogunk. Itt vagy, ebben a pillanatban, emberként, múlttal és jövővel. Meghatározott időpontban születtél, meghatározott helyről és kultúrából származol, és a különböző időszakokban különböző címkéket viseltél. Mert felnőttél. Kinyújtóztál. Változtál. Kitágultál. Fejlődtél. Újra feltaláltad magad. Volt egy (vagy két) pillanat, amikor ragyogtál. Kódot változtattál. Új barátaid lettek, majd elvesztetted őket. Különböző tetők alatt is éltél. Alkalmazkodtál. Kitágítottad a gondolkodásmódodat.

A rezilienciáról alkotott gondolkodásmódodnak is ki kellene tágulnia.

Amikor szembesültem azzal a kérdéssel, hogyan épüljek fel a válásom után, kénytelen voltam átgondolni szinte az összes dimenzióját annak, ki vagyok, és hogyan kerültem oda, ahol vagyok. Rákényszerítettem magam arra, hogy a reziliencia egy újabb szintjére kerüljek. Lemerészkedtem a mélybe, és megtaláltam, ami fontos volt nekem. Nem voltam hajlandó áldozattá válni. Nem csak meggyógyulni akartam, nem csak visszapattanni. Merészen rugalmas akartam lenni. Új magasságokba akartam repülni.

Hát igen, életem korai évei igazságtalanul sok tragédiával voltak tele. Ezek az évek vezettek el azonban egy nagyszerű életkezdéshez, egy nagy ébredéshez és ahhoz a teljes átalakuláshoz, ami ma már sokkal nagyobbnak tűnik, mint amit akkor el tudtam volna képzelni.

Azért írtam ezt a könyvet, hogy elmondjam neked: mindannyiunkkal történnek dolgok.

Néha úgy érezheted, olyan hatalmas ütést kaptál, hogy már levegőt sem bírsz venni.

Én kaptam ilyet.

Lehet, hogy most úgy érzed, légüres térben vagy. Ha végre sikerül levegőhöz jutnod, belátod, hogy nem álmodsz. Vagy lehet, hogy elérted az álmaidat, és jó dolgok történtek veled, aztán valami kitépte a lábad alól a szőnyeget, és te újra egy traumát élsz át.

Így éreztem magam életem legrosszabb szakaszaiban. De nem fogom azt mondani neked, hogy minden rendben lesz.

Mert néha totál szívás lesz.

Borzalmas, fájdalmas szívás.

Olyan nagy szívás, hogy egy időre ki is üthet.

Ez többféle alakban és méretben érkezhet. Lehet olyan hatalmas, világot rengető, mint egy házastársi hűtlenség, de egy olyan kisebb seb is, mint egy közeli barát sértése. És lehet, hogy tényleg nincs rendben, ami történik. De nem számít, hogyan nem mentek a dolgok terv szerint; nem számít, hogyan bontakozik ki előtted a szívás azokban a pillanatokban – a traumád érvényes, igaz és teljes. Ha gúzsba köt, ha fáj, és jól seggbe rúg, az nem azt jelenti, hogy túl érzékeny, gyenge vagy bármi más vagy.

Azt jelenti, hogy ember vagy.

Ha ismerősnek tűnnek ezek a pillanatok és érzések, tudnod kell ezt.

Nem romlottál el.

Nem vagy értéktelen.

Nem azért nem sikerült, mert nem dolgoztál elég keményen, vagy nem akartad eléggé.

Egyértelműen nem cseszted el.

Nem vagy azonos mindazzal, amit kudarcnak éreztél.

Nem vagy azonos azokkal a gondolatokkal, amiket magadról gondolsz.

Ember vagy.

Az életedben történő dolgok nem tökéletesek, de soha nem is kellett azoknak lenniük.

Az emberi élet alapvetően egy hullámlovaglás.

Egyik hullám érkezik a másik után. Meglepetések, sokkok és alattomos támadások.

Emberi életednek volt néhány (vagy sok) olyan vacak pillanata, ami utad során eljuttatott téged erre a pontra.

És itt van az, amit tényleg szeretném, ha tudnál. Bárhol is vagy most, nem számít, hogy úgy érzed, kaptál egy nagy gyomrost; hogy kiütöttek; hogy levittek a padlóra: képes vagy felrepülni, és fel is fogsz. Mert ez a legjobb, sőt az egyetlen lehetőség. Mindannyiunk számára.

Coachként, trénerként és tanítóként segítek az embereknek elfogadni életük emberi mivoltát. Hogy ott a varázslat a rendetlenségben és ott a mélységes öröm a nyomorult káoszban. Hogy nemcsak végig tudják csinálni a nehéz időszakokat, de sokkal élénkebben, merészebben és önmaguk rugalmasabb verziójaként repülnek át a napos oldalra. Az évek során emberek ezreit láttam, akik összeszedték és leporolták magukat, és megtanultak repülni.

Ebben a könyvben megmutatom neked, hogyan. Megosztom veled néhány kliensem történetét, valamint a sajátjaimat, hogy utunk inspiráljon és formáljon téged is. A saját tapasztalataimból is merítek, hogy megmutassam, hogyan gondolkodtam el azon, ki vagyok, hogyan pattantam vissza, és hogyan tanultam meg repülni.

Ma sikeres tanító, szószóló és sorozatvállalkozó vagyok, és több vállalkozásban is vezetői szerepet töltök be. Én vagyok a házigazdája a népszerű és sikeres The Brave Table podcastnek, ahol segítek neked navigálni életed különböző időszakainak bátor pillanataiban. Újra szerelmes lettem, és hozzámentem álmaim partneréhez, társpilótámhoz és legnagyobb szurkolótársamhoz, Ajit Nawalkhához (igen, igaz, újra rád találhat a szerelem!), és két bölcs kis tanító, Arien és Aiyla anyukája vagyok. A Global Grit Institute társalapítójaként vállalkozókat, vezetőket és hétköznapi embereket tanítok arra, hogy mentális és érzelmi szabályozással hogyan lehet ritkábban kiégésünk. Az Evercoach platformon is támogatok vezetőket és coachokat, és segítek nekik megtanulni, hogyan irányíthatják érzelmeiket bátorságuk és rezilienciájuk segítségével. A Dharma Coaching társalapítójaként évente több mint ezer új coachnak tanítom meg, hogyan válhatnak önmaguk jobb verziójává, és hogyan alakíthatják át a történetüket a dharmájukká, hogy spirituális életvezető coachként másokat is átalakítsanak.

Még én is tanulok és fejlődöm – mindig. És tudom, hogy még több durva pillanat fog jönni az életemben. De azt is tudom, hogy képes vagyok továbbrepülni, függetlenül attól, mi kerül az utamba. Ez a merész reziliencia.

Próbáld ki a kedvemért: képzeld el, hogy bármiről képes vagy visszapattanni. Bármilyen visszaesésről, botlásról és szívásról.

Hogyan nézne ki az életed?

Talán képes leszel valódi előrelépést elérni a karrieredben, és készen állsz arra, hogy merész légy, kockázatot vállalj, és kezeld a felmerülő kényes helyzeteket.

Talán megbékélsz a babaprojekteddel, megbocsátasz magadnak, és időt szánsz magadra, a partneredre, és szereted a testedet, e járművedet a világban, és a pihenést és a játékot helyezed előtérbe.

Vagy még hatékonyabb leszel a szenvedélyprojektjeidben, és hagyod, hogy a lelkesedésed előrébb vigyen. Készen állsz arra, hogy megbirkózz azokkal a gyűlölködőkkel, akik előbújnak az erdőből.

Talán jobb lesz a kapcsolatod a barátaiddal és a családoddal, és nem hagyod, hogy a drámák vagy a kicsinyesség kizökkentsenek a helyes irányból. Talán kristálytisztán kifejezed a szükségleteidet a partnerednek, vagy újra belevágsz a randizásba, és nem félsz ragaszkodni az elvárásaidhoz, és nem zavar, ha valaki felszívódik vagy visszautasít.

Nem veszed magadra a dolgokat, és elkezdesz felelősséget vállalni. Belső kritikusod nem téríti el minden második percben a tudatodat, hogy tönkretegyen. Nem szentelsz figyelmet a rosszhiszemű megjegyzéseknek, és nem veszel a szívedre minden egyes kritikát. Egyszerűen csak félresöpröd őket, továbbmész, és újra próbálkozol.

Jól hangzik, nem?

Ez önmagad merészen reziliens változata. Az a te, aki visszapattan, és kihasználja a lendületet, hogy továbbrepüljön.

Rezilienciád akkor lesz merész, ha elszántan és könnyedén lépsz be a szívatós pillanatokba, és elfogadod a köztük rejlő varázslatot.

A VISSZAPATTANÁS-FAKTOR

A reziliencia fogalma manapság sokszor felbukkan, de mint minden személyes fejlődéssel kapcsolatos kifejezés, minél többször ismételjük, annál zavarosabb lesz. Szeretek úgy gondolni rá, mint a visszapattanás képességére. És azért szeretek így gondolni rá, mert szó szerint azt jelenti. Nem vicc.

A reziliencia a latin resilire, „visszaugrás” szóból ered, és a legtudományosabb értelemben az anyagnak arra a képességére utal, hogy fizikai stressz vagy igénybevétel után képes újra visszanyerni eredeti állapotát. Gondolj csak egy gumiszalagra, ami nyújtás után visszaugrik eredeti állapotába. Más szóval a rugalmasság az a mérőszám, mennyi energiát képes valami magába szívni anélkül, hogy deformálódna és elveszítené eredeti alakját. Amikor a rezilienciáról mint visszapattanásról beszélek, nemcsak egy helyes kis metaforát használok, hanem a szó eredeti definíciójára utalok.

Coachként, oktatóként és trénerként általában akkor találkozom az emberek életével, amikor visszaeséssel kell szembenézniük. Újra és újra azt látom, hogy egyesek majdnem minden tapasztalatból – beleértve a kihívásokat, a kudarcokat és a csalódásokat is – energiával feltöltődve lépnek ki. Más szóval visszapattannak. Mások viszont megrekednek, és nem tudnak túllépni a helyzeten. Nem akarják az útmutatásomat, hogy kezelhessék a helyzetet. Csak egy vigaszbulira vágynak, egy újabb trófeára vagy a jó öreg bosszúra.

Természetesen kíváncsi voltam arra, mi munkálkodik bennük. Ezért a coachingolással töltött évek és mélyreható kutatásaim során két kérdésre kerestem a választ: mi befolyásolja azt a velünk született képességünket, hogy visszapattanjunk a kudarcokról, és hogyan érhetünk el hosszú távú pozitív változást az életünkben, miután kilábaltunk egy kudarcból?

Tény, hogy egyesek sokkal következetesebben pattannak vissza, mint mások. Kutatások kimutatták, hogy bizonyos embereknek már csecsemőként is hajlamuk van arra, hogy reziliensek legyenek, az epigenetikai tanulmányok pedig rámutatnak azoknak a traumáknak a hosszú távú hatásaira, amik generációkon át öröklődnek a családokban. Annak a tudása, hogy a reziliencia emberenként változik, még nem elég ahhoz, hogy tudjuk, mit gondoljunk, mondjunk vagy tegyünk, amikor ilyen szívásokkal szembesülünk. A „Mit tesznek a reziliens emberek?” általános, elvont listája nem nagy segítség, ha nem ismered saját rezilienciaszintedet. A reziliencia skálán történő meghatározásához el kell képzelnünk egy ideált, ami valamiért a világ minden emberénél alkalmazható, neveltetéstől, személyiségtől, osztálytól, rassztól, vallástól és identitásunk, valamint történetünk mindazon apró, ám nagy hatású darabkáitól függetlenül, amik azzá tesznek minket, akik vagyunk.

Klienseim tapasztalatait és a tudományos irodalmat megvizsgálva világossá vált számomra, hogy az az elképzelés, miszerint a reziliencia akaraterő kérdése (a szokásos szedd-össze-magad-mentalitás) elképesztően téves.

Mivel a szívem mélyén rajongok a kutatásokért (ez onnan ered, hogy pszichológiát tanultam), elkezdtem feltérképezni, milyen is lehet az egyén saját rezilienciaképessége – klienseim történeteiből merítve, és saját tapasztalataimból, hogy miképpen dolgozzuk fel a veszteségeinket, és hogyan gyógyulunk meg belőlük. Arra a következtetésre jutottam, hogy akárcsak az identitásunk, úgy a rezilienciánk is többdimenziós. Azt láttam, hogy az olyan dolgok, mint a neveltetés vagy a jelenlegi életkörülményeink, ugyanúgy befolyásolhatják, hogyan reagálunk egy kudarcra, mint az érzelmi képességeink vagy az önismeretünk. Ez a négy tényező dinamikus és összefügg egymással, ezért én egy fogalommá gyúrtam őket, amit Visszapattanás-faktornak neveztem el.

A Visszapattanás-faktor a velünk született reziliencia mérőszáma. Befolyásolja, milyen könnyen tudunk visszapattanni egy adott helyzetben. És minél jobban beleástam magam ebbe a gondolatba, annál inkább láttam, hogy a Visszapattanás-faktor négy tényezőjének megértése – hogyan alakítják a gondolkodásodat, befolyásolják a viselkedésedet és azt, ahogyan a világot látod – mindenkinek sokoldalú és holisztikus képet adhat önmagáról és saját rezilienciájáról.

Ettől más a Visszapattanás-faktor. Személyes, de nem ítélkezik. Nem az értékeidet vagy a képességeidet méri fel, és nem egy mindenkire érvényes recept, nem a „jó” viselkedés egyetemes szabványa. Egy eszköz, amivel felfedezheted saját tudatalattidat és azt, mennyiben befolyásolnak külső és belső történések. Oktatóként, trénerként és coachként a munkám során, örökké mozgásban lévő, folyamatosan fejlődő és folyamatban lévő emberként, valamint olyan anyukaként, aki arra próbálja nevelni két gyermekét, hogy a legjobbat hozzák ki magukból, látom, milyen sokat számítanak a történeteink, a körülményeink és az identitásunk – és nem úgy, ahogyan azt az emberek feltételezik.

Természetesen csupán az, hogy ismered Visszapattanás-faktorodat, még nem jelenti, hogy szó szerint visszapattansz, mint egy szuperlabda. Végül is ember vagy, nem gumi. De magadba fogod szívni annak az energiáját, ami éppen beléd csapódott. És aztán ezt a lendületet arra fogod használni, hogy mozdulj. Hogy visszapattanj oda, ahol voltál.

És a visszapattanás csak a kezdet.

A REPÜLJ ELŐRE KERETRENDSZER

A Visszapattanás-faktor gondolata felvetett bennem egy második kérdést is: hogyan érhetünk el tartós pozitív változásokat? Mi történik, ha nemcsak arra használjuk a kihívásban rejlő lendületet, hogy visszatérjünk a kiindulóponthoz, hanem arra is, hogy elősegítsük saját előremutató mozgásunkat? Hogyan juthatunk előrébb annál, mint ahol a visszaesés előtt voltunk?

Miután megírtam legutóbbi, Emotional Grit: 8 Steps to Master Your Emotions, Transform Your Thoughts & Change Your World [Érzelmi szilárdság: 8 lépés az érzelmeid kezeléséhez, gondolataid és az egész világod megváltoztatásához] című könyvemet, beláttam, hogy ennél több változást nem érhetünk el, ha a múltba tekintünk. Bár a múltbéli küzdelmek és tapasztalatok erővel és rezilienciával ruháznak fel, őszintén hiszem, hogy ahhoz, hogy repülhessünk, előre kell tekintenünk. Az elmúlt néhány évben történt tanulásnak és fejlődésnek köszönhetően érezni kezdtem egy kialakuló közös vonást: azt, hogy az emberek nagyjából ugyanazt az utat követik személyes és szakmai átalakulásuk során.

Megvizsgáltam a rendelkezésemre álló adatokat. Újranéztem a coachingfoglalkozásokon készült felvételeket, elolvastam azoknak a klienseknek az írásait, akiknek átalakult az életük, és elkezdtem keresni mindannak a gyökerét, amit megfigyeltem. Elkezdtem azonosítani a fázisokat, amiket megtapasztalnak és átélnek az emberek, ahányszor csak valamilyen kihívással vagy nehéz helyzettel állnak szemben, illetve azokat az áttöréseket, amiket a coachingban értek el. Hamarosan azt láttam, hogy ezek a szintlépések öt szakaszra oszthatók: Zuhanás, Lángra lobbanás, Felemelkedés, Növekedés és Gyarapodás. Ezt a folyamatot úgy hívom, hogy Repülj előre. Hogy nagyon egyszerűen fogalmazzak, a Zuhanás az, amitől mindannyian félünk. A Zuhanás valami ijesztő dolog. És ahogyan a könyv olvasása közben már beláthattad, egyben elkerülhetetlen is. Abszolút emberi dolog! Újra és újra meg fogod tapasztalni ezt a „szakaszt”. Bármiben, amit először csinálsz. Bármikor, amikor nem történik meg, amit terveztél, vagy nem úgy, ahogyan remélted! Abszolút bizonyossággal csak annyit mondhatok, hogy a Zuhanás része az utadnak.

És ez a lényeg: amint elfogadod, hogy a Zuhanás változást hozhat, exponenciális mennyiségű lehetőség előtt is megnyílsz. Ez lesz a kezdet. Egy felébredés a következő szint kapujában. Játékra fel! Számomra akkor történt az egyik legnagyobb Zuhanás, amikor végre ráébredtem, hogy a volt férjem nem fogja abbahagyni a velem szemben tanúsított bántalmazó magatartást. Dönthettem úgy, hogy visszaszerzem az erőmet, és kiszállok, vagy úgy, hogy továbbra is tojáshéjon lépkedek, és benne maradok az erőszakban, és a végén megtörténhet a legrosszabb. Csak hogy világos legyek: a Zuhanás során először gyakran áldozatnak érzed magad. Tehetetlennek, csüggedtnek és depressziósnak érezheted magad, és szégyent élhetsz át. Úgy érezheted, hogy a világegyetem ellened van, és hogy ilyen csak veled történik. Mindez normális. A bukás sokszor nagyon nagy szívás. De ha úgy döntesz, hogy valóságnak tekinted, ami történt, az elindíthat egy következő szakaszt.

Ha fellobbantod a változás iránti vágyat, motiváltnak érzed magad, hogy azonnal tegyél valamit jelenlegi életkörülményeiddel kapcsolatban. Meggyullad benned a szikra, valami hív, és készen állsz a harcra, tudván, hogy meg fogsz változni. Ahhoz hasonlítom ezt a második szakaszt, mint amikor fellobban benned a láng. Amit korábban a negativitás hamuja lepett be, ott most felizzik a változás parazsa, és ebben a szakaszban erős, izzó és folyamatos lánggá szíthatod ezt a parazsat. Nálam a Lángra lobbanás a tárgyalóteremben történt meg, amikor láttam azokat a várakozó nőket, akiket szintén bántalmaztak. Abban a pillanatban tudtam, hogy nem vagyok egyedül, és hogy kétségbeesetten vágyom valami másra. Tudtam, mi az, amit semmiképp sem tűrhetek tovább. Számomra egyszerűen az jelentette a vágyott változást, hogy fizikailag és érzelmileg is biztonságban érezzem magam.

Amikor elkezded szítani belső tüzedet, átlépsz a harmadik szakaszba, amit Felemelkedésnek neveztem el. Ekkor kezdesz új történetet írni a saját feltételeid szerint. Az én életemben ez akkor történt meg, amikor már nem magamat hibáztattam azért, hogy egy borzalmas és traumatikus házasságban éltem. Elkezdtem visszanyerni az erőmet, mert én döntöttem el, mit akarok hinni önmagamról és a világról. Elkezdtem egyre mélyebbre ásni veszteségeim nyílt és fájdalmas sebeibe, meggyógyítva magamban a kis Neetát, akinek túl korán kellett felnőnie. Megalkottam magamban egy víziót arról, kivé akarok válni, és ehhez támogatást kaptam a könyvektől, tanfolyamoktól, workshopoktól, gyógyítóktól és terápiáktól. Az önmagamhoz való felemelkedés egy varázslatos következmény volt, és amikor olyan embereknek tartok coachingfoglalkozást, akik ebben az életszakaszban vannak, látom, hogy ott van bennük az újonnan felfedezett önbizalom; hogy igent mondanak a fejlődés és gyógyulás lehetőségeinek felfedezésére; látom a biztonságérzetet és a könnyedséget, ami mindezzel együtt jár. Ilyenkor tudom, hogy a kliensem felemelkedőben van.

Ahogy kezded elfelejteni a múlt leckéit, amik már nem szolgálnak téged ebben az új valóságban, és új utakat ismersz meg, amiken előrébb léphetsz, elkezdesz Növekedni, és megtanulod, hogyan birtokold a saját erődet. Ebben a szakaszban felismered, hogy biztonságos dolog elengedni a múltat és megbocsátani önmagadnak és másoknak. Nekem a volt férjemnek kellett megbocsátanom, és felelősséget kellett vállalnom a szerelmi kapcsolataimban betöltött szerepemért. Mások, akiket coacholtam, a szüleiknek, önmaguknak, gondviselőiknek, gyermekkori zaklatóiknak, tanáraiknak vagy akár a főnökeiknek tartoztak megbocsátással.

Ez a változásra, a múlttól való elszakadásra és az önszeretet képességére irányuló vágy viszont segít neked megteremteni egy olyan életet, amiben gyarapodhatsz. Az én életemben ez akkor történt meg, amikor gondolkodás nélkül eladtam sikeres és anyagi biztonságot nyújtó esztétikai fogorvosi praxisomat – meg a státuszt és a pénzt, ami vele együtt járt. Mások életében akkor jön el ez a pillanat, amikor hálásak, amiért nem kaptak meg egy állást, nem mentek hozzá egy fickóhoz, vagy mert „kudarcot” vallottak életük egy olyan területén, ami nem nekik való volt. Ebben a szakaszban kezdődik a varázslat. Mint amikor véletlenül összefutunk valakivel egy kávézóban, vagy rátalálunk egy olyan közösségre, amit, ha minden tökéletesen vagy az elvártak szerint történt volna, biztosan elszalasztottunk volna. De lehet olyan egyszerű is, hogy csak jól érezzük magunkat egyedül. Mire túlesel a növekedés és kinyílás szakaszán, jobban megismered magad, ünnepled magad, és teljes mértékben elfogadod, hogy ott vagy, ahol lenned kell. Egy teljesen új térben vagy, ami végre felszabadító, beteljesítő, és maga a tiszta öröm.

Ennek a két kulcskoncepciónak – a Visszapattanás-faktornak és a Repülj előre keretrendszernek – az a célja, hogy akkor is segítsenek neked előre lépni, amikor elkerülhetetlenül kihívás előtt állsz. Megtanítják neked, hogyan pattanhatsz vissza gyorsabban, könnyebben, rugalmasabban és bátrabban.

Ez nem mindig könnyű, de lehetséges. Bízz bennem. Tudom, mert én magam is átéltem mindezt.

Nem fogom szépíteni az igazságot. Mert az igazat megvallva, csajok, az élet néha kemény, fájdalmas, zűrös és kaotikus. Ezt jelenti embernek lenni. A fájdalom szerves része az itteni tapasztalatainknak. Senki sem kivétel alóla, és senki sem immunis rá.

Az élet azonban lehet csodálatos, titokzatos, gyönyörű és örömteli is. Akár pontosan ugyanakkor, amikor rendetlenség és káosz van benne.

Azért vagy ember, hogy könnyekben törj ki, amikor az élet a padlóra küld, és akkor is ember vagy, amikor utána rátalálsz az örömre. Vagy akár a szívás kellős közepén is.

Ezzel a könyvvel több eszköz lesz a kezedben, és akkor használhatod őket, amikor elkerülhetetlen a szívás. A segítségükkel enyhítheted kicsit a csapást az önmagad és mások iránt érzett együttérzéssel. Remélem, hogy ez nem egy olyan könyv, amit, ha egyszer elolvastál, kipipálsz és továbbadsz. Ez a könyv egy életre szól. Bármikor leveheted a polcról, ha túl kell jutnod egy rázós emberi pillanaton, kihíváson vagy egy jó nagy kudarcon, mert ezek újra és újra eljönnek. A Repülj előre keretrendszer teljes mértékben úgy készült, hogy újra és újra használható legyen. Segít megbirkózni azzal, ami éppen most történik, és ami elkerülhetetlenül meg fog történni a jövőben.

A könyv első részében azt vizsgáljuk meg közelebbről, amit én „a szívás varázslatos pillanatának” nevezek. Megnézzük, hogyan szoktunk mi, emberek reagálni a szívatós pillanatokra, és hogy ösztönös reakcióink miért állnak néha rezilienciánk útjába. Ezután letesszük az alapjait azoknak az elméleteknek is, amik többször is fel fognak bukkanni a könyvben. A második részben megismerheted a saját Visszapattanás-faktorodat. Mélyebb, árnyaltabb képet kapsz a stresszre, kudarcokra és kihívásokra adott tipikus reakcióidról, amik rávilágítanak azokra a mintákra, amikkel éveken át küzdöttél. A harmadik részben pedig beleugrunk a Repülj előre keretrendszerbe, és megnézzük, hogyan változtathatsz a nézőpontodon, és mit kell tenned ahhoz, hogy változtass a helyzeteden, az érzelmeiden és végül az egész valóságodon. Ha alkalmazod a Repülj előre keretrendszert, ahogyan ezt több ezer tanítványom és kliensem tette, nemcsak hatékonyabban fogsz viszonyulni és reagálni a körülményekre, de békét kötsz azzal, ami megtörtént az életedben, és képes leszel konkrét lépéseket tenni az elmozdulás érdekében.

Személyes tapasztalatból tudom, hogy ha befelé figyelünk, megtalálhatjuk és feléleszthetjük a céljainkat, a dharmánkat vagy végső igazságunkat. Ha képesek vagyunk elengedni az ítéleteinket, és átadjuk magunkat az élet káoszának és zűrzavarának, elindulunk a gyógyulás felé. És amikor belátod, hogy az élet tulajdonképpen érted és nem veled történik, sokkal többet tehetsz annál, mint hogy egyszerűen csak visszapattansz.

Nézz körül, fújd ki erősen a levegőt, és mondd, hogy „Nos, ez szívás volt.”

Maradj szilárd, szívd be a levegőt, és tedd fel a kérdést: „Hogyan tovább?”

És már repülhetsz is előre.

I. RÉSZ

A SZÍVÁS VARÁZSLATOS PILLANATA

Nagyon fontos, hogy a kudarcra nem szabad rossz dologként tekinteni. Benne történik az összes szépség és varázslat. Ha félnék attól, mit gondolnak rólam az emberek, még mindig angoltanár lennék.

JAMEELA JAMIL

1. fejezet

EMBERNEK LENNI

Nem tudom, nálad hogy volt, de az én középiskolai órarendem nem tartalmazott olyan órát, ahol a szívatós pillanatokat tanultuk volna meg kezelni a számolás és a kémia mellett. Sőt, miután emberek ezreit coachingoltam, azt tapasztaltam, hogy nagyon kevesünket tanítottak meg az emberi élet gyakorlati leckéire – nem beszélve a teljes tanfolyamról – és arra, hogyan győzzük le az akadályokat, a kudarcokat, a maximalizmust és úgy általában a szerencsétlenséget.

Ez, figyelembe véve, hogy szívás mindig van, nagyon megrövidített minket, emberi lényeket.

A rezilienciáról úgy gondolkodunk, hogy mit teszünk azután, amikor valami borzalmas dolog történik velünk. Hogyan szedjük össze és poroljuk le magunkat, és mi lesz a következő lépésünk, amikor leülepedett a por. Ha azonban azt várjuk, hogy a por leülepedjen, elszalasztjuk annak az esélynek a nagy részét, hogy reziliensek legyünk. A reziliencia már akkor elkezdődik, amikor a szívatós pillanat kezd aktívan kibontakozni. Az is reziliencia, amit a másodperc töredékében teszünk, amikor elkezdünk aktívan botladozni, és nemcsak azok a kábult percek, amikor már belecsapódtunk a földbe.

A szívatós pillanat sikeres kezelésében – az érzelmek, az érzetek és az egész jelentőségének kezelésében – minden az önszabályozásról szól. Az adott pillanatban történő önszabályozás meghatározza a szívás utáni reakciónkat, mert ha képes vagy az önszabályozásra, mindent megtapasztalhatsz abban a pillanatban, és képes vagy tudatosan úgy dönteni, hogy konstruktívan cselekszel. Teljes mértékben belehajolsz a pillanatba és annak összes szarságába, anélkül, hogy hagynád, hogy ezek az érzések, érzetek és a „mit jelenthet ez” fenyegető érzete irányítson. És ez a reziliencia lényege.

Ha az önszabályozás befolyásolja a rezilienciánkat, miért nem vagyunk képesek egyszerűen csak… önszabályozni magunkat? Vagy miért nem csináljuk jobban?

Egyszerűen azért, mert nem tudjuk, hogyan kell! Ezeket a készségeket nem tanították meg nekünk, sem implicit, sem explicit módon. Azt sem mindig tudjuk, hogyan irányítsuk emberi testünket, vagy hogyan kezeljük a bennünk keletkező érzeteket, illetve hogyan értelmezzük őket. Nincs jó arányérzékünk ahhoz, hogy perspektívába helyezzük a dolgokat. Hogy szabályozhassuk magunkat, meg kell értenünk, miért érezzük azt, amit érzünk, bele kell hajolnunk az érzelmeinkbe, rá kell hangolódnunk testünk szükségleteire, ahelyett, hogy túlhajszolnánk, és egy pillanatra el kell távolodnunk a jelen pillanattól, hogy lássuk a nagyobb képet, és ne impulzívan vagy hosszú távú érdekeinkkel ellentétesen cselekedjünk.

Könnyebb ezt mondani, mint megtenni. Még azt sem tudjuk, tennünk kellene-e valamit. Ezért ahelyett, hogy szabályoznánk az érzelmeinket, semmibe vesszük őket, vagy teljesen elragadnak minket. Ahelyett, hogy önszabályoznánk fizikai testünket, túlhajszoljuk (vagy elzsibbasztjuk) magunkat. Ahelyett, hogy szabályoznánk, amit érzésünk szerint jelent ez a pillanat, hagyjuk, hogy túlságosan is beszűküljön (vagy éppen kitáguljon) a perspektívánk, és eltorzítjuk azt, ami valóban történik.

Ez a receptje annak a cselekedetnek, ami kevésbé reziliens. Egy olyan cselekedetnek, ami nem segíti, hogy egy kihívást követően előre repülhessünk.

Ha lett volna Embernek lenni tantárgy, amikor még fiatalabb voltam, lett volna néhány dolog, amit látni szerettem volna a tantervben. Szeretnék egy kis utólagos iránymutatást adni azokról az önszabályozó készségekről, amik beindítják a merész rezilienciát. A szívatós pillanatok kezelése érzelmeid megértéséről, az egészséges reflexekről és a perspektívád megváltoztatásáról szól.

1. KÉSZSÉG: AZ ÉRZELMEK MEGÉRTÉSE

Az érzelmeink szabályoznak minket. Az, ahogyan érezzük magunkat, hatással van a gondolatainkra, a viselkedésünkre, a szokásainkra és a mintáinkra. Mégis gyakran alig veszünk tudomást az érzéseink létezéséről, arról már nem beszélve, hogy meg is értsük őket.

A többségünk fogalmilag értelmezi az érzéseket, például tudjuk, mi a különbség a boldogság és a szomorúság között. Tudjuk, hogy lehetséges, és hogy logikus, hogy egy adott személy egy adott körülmény miatt ki van borulva, egy másikban pedig örömében majd kiugrik a bőréből. Más szóval megértjük, hogy egy adott érzelem nem velünk született részünk, hanem a pillanat szülte körülmény eredménye.

Amikor azonban érezzük ezeket az érzéseket, a pillanat hevében nehéz megállni és alkalmazni ezt a megértést. Ez azért van, mert az érzések erősek, és okkal erősek.

Az érzések nem önkényesek. Ahogyan már említettem, logikusan tudjuk, hogy boldogabbak leszünk, ha a születésnapi jókívánságot olvassuk el, amit a legjobb barátunk küldött nekünk, mint ha a lejárt villanyszámláról szóló felszólítást olvassuk. És az ok, amiért az érzések nem önkényesek, hogy célt szolgálnak. Érzelmeinket arra tervezték, hogy gyors és határozott cselekvésre ösztönözzenek minket. Az undor érzése például valaha azt jelezte, hogy nem kellene elfogyasztanunk egy furcsa kinézetű gombát. A düh érzése a testünket készíthette fel arra, hogy harcoljunk az életünkért (vagy elmeneküljünk). A pillanat hevében tehát könnyű elmenni az érzéseink mellett, hogy azonnal cselekedjünk. Ez nem jellemhiba vagy akaratgyengeség hanem annak a jele, hogy a rendszer úgy működik, ahogyan kell. Ezt jelenti embernek lenni.

Az embereknek azonban van agyuk, hogy rájöjjenek a dolgokra, és elég okosak vagyunk ahhoz, hogy tanuljunk a tapasztalatainkból, és ne hagyjuk, hogy ezek az intenzív érzelmek eluralkodjanak rajtunk, ami általában nem túl produktív. Emberi agyad eleget tud ahhoz, hogy ne engedjen üvölteni, amikor mérges vagy a főnöködre, a kirúgásod ugyanis hosszú távon káros lenne.

Tehát mit teszünk akkor, amikor az érzelmek elkezdenek eluralkodni rajtunk? Kitérünk előlük, letagadjuk, sőt, akár még démonizáljuk is őket.

Az érzelmek elől való kitérés olyan gyakori, hogy már alig vesszük észre, amikor ezt tesszük. Az érzelmeket különösen az amerikai kultúrában kezelik formaságként. A coachingon vagy a terápián kívül senki sem válaszolja meg nyers érzelmi igazsággal azt a kérdést, hogy „Helló, hogy vagy?” Tudat alatt megtanultuk, hogy ez a bizonyos kérdés nem őszinte. Ez egy olyan kérdés, ami elől várhatóan kitérünk, így hát meg is tesszük. Azt válaszoljuk: „Ó, köszönöm, jól vagyok!” és folytatjuk a beszélgetést, mert ezt jelenti az udvariasság. Csak hogy tisztázzuk, nem mások dolga, hogy magukra vegyék az összes érzelmünket, ezért ha nem zúdítjuk rá ismerőseinkre az érzelmeinket, az valóban udvarias dolog. Ha azonban azt mondjuk a szomszédainknak vagy a kollégáinknak, hogy „jól vagyok”, magunknak is azt mondjuk, hogy jól vagyunk. Elkerüljük, hogy teljes mélységében megválaszoljuk a kérdést, és csak a felszínt kapargatjuk, hogy ne kelljen felkavarnunk a mélyben lévő dolgokat. Kitérünk a válaszadás elől.

A kitérés olyasvalami, amit többszöri gyakorlással és kimondatlan szabályok mentén sajátítunk el. Ha azonban kaptunk valamilyen egyértelmű instrukciót arra vonatkozóan, hogyan dolgozzuk fel az érzelmeket, különösen azokat, amik megterhelők, az valószínűleg az volt, hogy tagadjuk meg őket, vagy démonizáljuk még a létezésüket is. Az olyan tanácsok, mint a „nincs értelme sírni amiatt, ami már elmúlt”, tagadja azt az alapvető tényt, hogy az emberek éreznek dolgokat. Nem azért sírunk, mert meg nem történtté akarjuk tenni a dolgokat. Azért sírunk, mert csalódottak vagyunk! És ha nem éreznénk csalódottságot amiatt, hogy valaki elvette tőlünk az ételt, soha nem lennénk elég motiváltak ahhoz, hogy még többet kapjunk. Az érzelmek tagadása csak annak a valóságnak a letagadása, amin keresztülmegyünk, és erőszakkal nem lehet rezilienssé tennünk magunkat.

Ugyanígy, amikor azt halljuk, hogy „légy férfi”, „ne legyél már olyan érzékeny”, „jól van, már minden rendben van” vagy „ne legyél már ilyen bőgőmasina”, csak arról győznek meg minket, hogy az érzelmek rosszak, és mindenáron el kell kerülni őket. Bár ezek a „tanácsok” segíthetnek abban, hogy némi kontrollt gyakoroljunk az érzelmeink felett, ez a kontroll szégyenérzethez, sőt önmagad manipulálásához vezet. Ez pedig önbírálatot és az értéktelenség érzését kelti benned. Amikor nem kaptam meg a teljes munkaidős állást, miután a lelkemet is kidolgoztam a fogorvosi rendelőben töltött gyakorlatom alatt, keményen elítéltem magam, amiért annyira kiakadtam. Szidtam magam, amiért nem voltam „profi”, és amiért frusztrált, dühös és szomorú voltam. Nem vettem észre, hogy ha ostorozom magam azért, mert érzek valamit, az csak tovább ront a helyzeten. Mi lett volna, ha kikeltem volna magamból az irodában, és belerúgtam volna egy vizsgálószékbe? Hát az biztosan nem lett volna szép látvány. Egy kis önbírálat valóban helyénvaló lett volna. Na de csak érezni ezeket az érzéseket, amiket nem követ tett? Abban semmi rossz nincs.

A pozitív, aktív érzelmeket kezelő stratégiákkal (és az azt követő tettekkel) később fogunk foglalkozni. Egyelőre a kulcskészségeket kell megértenünk.

Megértenünk, hogy az érzelmek emberi létünk részét képezik.

Megértenünk, hogy az érzelmek érvényesek, és okkal léteznek.

Megértenünk, hogy bár a kitérés, a tagadás és a démonizálás jószándékú stratégiák, végső soron kontraproduktívak a reziliencia felé vezető úton.

Megértenünk, hogy anélkül is érezhetünk egy érzelmet, hogy eggyé válnánk vele. Anélkül is átélhetünk teljes mértékben egy érzelmet, hogy abból kiindulva cselekednénk, és egészségesen is magunkévá tehetjük az érzelmek teljes spektrumát.

És meg kell értenünk, hogy az érzelmek akkor is felbukkannak, amikor valami szívás történik velünk. Talán még hálás is lehetsz azért, hogy ott vannak, és jeleznek neked, hogy figyelj arra, ami a felszínre akar törni.

Ez egy példa arra, milyen érzelmeket érezhetsz, amikor szívást élsz át, és mi az az egyszerű tett, ami segít megérteni, mit is akar mondani neked igazán az érzelem.

2. KÉSZSÉG: EGÉSZSÉGES REFLEXEK

Tegyük fel, hogy egy egyébként nyugodt reggelen kiöntöd a kávét a pulóveredre. Majd defekted lesz. Emiatt elkésel, ezért sietsz, hogy odaérj egy megbeszélésre, ami végül elmarad, majd a főnököd szigorúan kioktat. Egyik dolog a másikba torkollik, amíg elkezdesz azon gondolkodni, hogy „Miért történik mindez velem?” Mégis tovább erőlködsz, hogy elvégezd a listádon szereplő következő feladatot.

Ahogy azt korábban már megállapítottuk, durva dolgok történhetnek velünk. Néha a mi hibánkból (például elfelejtjük beállítani az ébresztőt, és ezért rohannunk kell), néha pedig nem (a forgalom, az időjárás vagy egy építkezés miatt). Már ennek az elfogadása is – annak, hogy vannak rossz napok – nagy dolog a reziliencia gyakorlása szempontjából, de még nem minden. Önmagában az elfogadás még nem elég. Végül is könnyű csak azt mondani, hogy „Igen, vannak rossz napok, és én ugyanolyan nyűgös, fáradt és nyomorult vagyok, mint amilyen legutóbb voltam!”

A rossz napok menedzselése nem csak az elme feladata, a stressz ugyanis fizikailag is kimerítő lehet. Különösen akkor, ha a rossz dolgok gyors egymásutánban halmozódnak fel, könnyen elfáradhatsz. Ha éppen egy válság sűrűjében vagy, amikor fizikai stresszválaszok is aktiválódnak, amikor a „harcolj vagy menekülj” hormonok és a kortizol is szétárad a szervezetedben, amikor az összes negatív gondolatod készen áll arra, hogy átvegye az irányítást, és a megszokott, haszontalan mintákba taszítson, nincs szükséged elméletekre. Nincs szükséged filozófiára.

Őszintén szólva, lehet, hogy csak egy kis szundikálásra lenne szükséged.

Néha fékezned kell, félbe kell szakítanod, amit csinálsz, és az azonnali szükségleteidre kell fókuszálnod. Az alvás, az evés, egy kis egyedül töltött idő, öt mély lélegzetvétel vagy két korty hideg víz is csodákat tehet. Minél stresszesebbnek érzed magad, annál jobban túl van terhelve a fizikai rendszered. Nem vagy gép, ugye, emlékszel? Ember vagy. Végigrohanni egy hosszú projekten, amikor már kifogytál az üzemanyagból, olyan, mintha megpróbálnál meggyőzni egy nyűgös kisgyereket, hogy gyakorolja az írást és a számolást. Hiábavaló, és valószínűleg sírás lesz a vége.

Tisztában lenni ezekkel a korlátokkal csak az egyenlet egyik része. Amikor ugyanis úgy érzed, hogy ki vagy merülve, a magasabb szintű érvelési képességed kezd legelőször elhalványulni. Más szóval, amint kimerül mentális és fizikai energiád egy vacak nap miatt, tested automatikusan az alapvető testi folyamatokra koncentrál, hogy a felszínen tartson. Nem ilyenkor kell arra kényszerítened magad, hogy bonyolult döntéseket hozz, még akkor sem, ha ezek az öngondoskodás nevében születnek. Korlátoznod kell a döntéseidet, vagy ami még jobb, csak egészséges, egyszerű, automatikus cselekedeteket szabad elvégezned. Akárcsak egy nyűgös kisgyerek, te sem akarod, hogy megbüntessenek, de megnyugvásod és pihenésed érdekében nem szabad hat különböző döntéssel foglalkoznod. Felnőtt döntéseket kell hoznod. És ilyenkor csak szundítanod kell egyet.

Ezeken a rossz napokon az a fontos, hogy tudd, mit kell MOST tenned, és hogy ezt azonnal meg is tudd tenni. Sőt, néha talán csak azt kell gyakorolnod, hogy nem teszel semmit, és el kell fogadnod, hogy nem érzed jól magad. Később olyan stratégiákról is beszélni fogunk, hogy mit tegyél, hogy visszatérj az alapszintre, ilyenkor azonban azokat a reflexeket, szokásokat kell fejlesztened, amik rövid és hosszú távon is jó szolgálatot tesznek neked. Egy öngondoskodó gyakorlat csodákat tehet, és később beszélni is fogunk róla. Abban is van azonban erő, ha csupán hagyod magad belesüppedni saját fizikai korlátaidba. Ha megajándékozod magad pihenőidővel (ami nem egyenlő azzal, hogy félbehagysz valamit), nemcsak a testedet és az elmédet nyugtatod meg, hanem finoman arra is emlékezteted magad, hogy mindig tehetsz valamit. Nem kell áldozatként megdermedned.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen