Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Donal Ryan

The Spinning heart

Transworld Ireland, 2012

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-131-0

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2012, Donal Ryan

© Hungarian translation 2023, Szente Mihály

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Dan Murphy emlékére

Bobby

Apám még most is odakint lakik, a gáton túl, az út menti házban, amiben felnőttem. Mindennap elmegyek hozzá, hogy megnézzem, él-e még, és mindennap kiszúr velem. Egyetlen napot sem hagy ki, hogy kiszúrjon velem. Rám mosolyog azzal a szörnyű mosolyával. Tudja, hogy azért megyek hozzá, hogy megnézzem, életben van-e még. Tudja, hogy tudom, hogy tudja. És nevet is azzal a torz, gonosz nevetésével. Megkérdem tőle, minden rendben van-e, és ő csak nevet. Egy darabig nézegetjük egymást, és amikor nem bírom tovább a bűzét, eljövök onnan. Sok szerencsét, mondom búcsúzóul, holnap majd benézek. Igen, el fogsz jönni, mondja. És én is tudom, hogy eljövök.

Az út felőli, alacsony kapu közepében van egy forgó tengellyel átszúrt, vörös fémszív. A festék mostanra javarészben lepergett, éppen csak látni lehet a vörösséget. A maradékot le kéne kaparni és csiszolni, aztán lefesteni és leolajozni az egészet. De még most is forog a szélben. Mialatt távolodom a háztól, hallom, hogy nyikorog, nyikorog és nyikorog. Egy rozsdásodó, nyikorgó, forgó szív.

Amikor majd apám meghal, rám száll a háza és az a két acre föld, ami megmaradt. Évekkel ezelőtt elitta nagyapa farmját. Megfogadtam, hogy miután eltemetem, felgyújtom a házat, lehugyozom a hamuját, és eladom azt a két acre földet a lehető legtöbb pénzért. De amíg apám él, minden egyes nappal tovább csökken az ár, amit fizetni fognak érte. Ezt ő is tudja, és életben marad, hogy keresztbe tegyen nekem. A szíve eltömődött a nyálkától, a tüdeje összezsugorodott és megfeketedett, de valahogy továbbra is sikerül beszívnia a levegőt, hogy aztán kizihálja és kiköhögje magából. Két hónappal ezelőtt megszűnt az állásom, és ez volt a legjobb gyógyszer, amit az öreg kaphatott. Amondó vagyok, hat plusz hónapot adott neki. És biztosra veszem, hogy teljesen talpra állna, ha valaha megtudná, hogyan tett lapátra Pokey Burke. És akkor Pokey-t boldoggá avathatnák, mert lenne egy neki tulajdonítható csoda.

Mi okom lett volna arra, hogy ne bízzak meg Pokey Burke-ben? Fiatal volt még, amikor elkezdtem neki dolgozni – három évvel fiatalabb nálam –, de az egész falu az apjának dolgozott, akire soha, senki nem mondott egyetlen rossz szót sem, a háta mögötti, szokásos pletykálkodást leszámítva. Pokey Burke a pápa után kapta a nevét: a szülei Seán Pólnak keresztelték. De a bátyja, Eamonn még kétéves sem volt, amikor a szülők hazavitték újszülött testvérét, és a maga módján mondta ki a jövevény nevét, ami mindenkinek megtetszett, így a kis Seán Pólra egy életre ráragadt a Pokey név. És azon túl is, mert ha lesznek utódai, azok is így fogják emlegetni a halála után.

* * *

Tudhattam volna, hogy készül valami azon a tavalyi napon, amikor Mickey Briars beállított, és a nyugdíja felől érdeklődött. Hát ti, fiúk, tudtátok azt, hogy nekünk mindannyiunknak rendes nyugdíjnak kéne járnia? Nem tudtuk, Mickey. Aha, kiabálta valaki a tömegben, ott a magánnyugdíj. Rendes nyugdíjnak, nem csak az államinak. Ilyen plusznak. Mickey kinyújtva tartotta a bal karját. A láthatatlan súlyát tartotta vele annak, amit meg kellett volna kapnia, de nem kapott meg. Csontos ujjával szikkadt bőrű tenyerét csapkodva sorolta a meg nem kapott dolgokat. Sárga szemében könnyek csillogtak. Merthogy ővele nagyon kibasztak. Kirabolták. És még csak nem is egy férfi, hanem egy kis faszfej. Ezen nem tudta túltenni magát.

Odament, és elkezdte verni a sorozatgyártott ajtót, mígnem Pokey résnyire nyitotta, kidobott egy borítékot, és berántotta az ajtót, pont akkor, amikor Mickey a fejét leszegve úgy ugrott neki, mint egy vén bakkecske. Mickey kemény koponyája megrepesztette az ajtót, és az majdnem kinyílt. Pokey odabent alighanem összeszarta magát. A kibaszott nyugdíjamat akarom, te kis faszfej, ordította és ordította Mickey. A kurva nyugdíjamat akarom, a többi bélyegemet. Gyere ki, te ökör, amíg ki nem nyírlak! Befejezés gyanánt körbejárta az építkezést, tombolt dühében, és talicskákat borított fel, zsaluzatokat rángatott szét, aztán felkapott egy lapátot, elkezdte lengetni, mi meg szétfutottunk, és fedezéket kerestünk. Kivéve a szegény, ártatlan Timmy Hanrahant, aki csak állt ott, és fültől fülig érő szájjal vigyorgott, mint akinek elmentek otthonról.

Az öreg Mickey Briars kétszer is megterelte Timmy Hanrahant: egyszer jobbról vágta fültövön a lapáttal, egyszer balról, mire végre sikerült lefognunk. Aztán bezártuk Nagymenő Seane Hiace-ének csomagtartójába egy kis időre, hogy észhez térjen. Végül kiengedtük, és közösen elrángattuk a síró, vérző Timmyt egészen Cisshez, ahol egész este töltöttük bele a pint söröket. Mickey Briars a könnyeivel hígította a Jamesonját, és azt mondta Timmynek, hogy sajnálja, és hogy mindig is kedvelte, mert olyan rendes fickó, amilyen, és csak azt hitte, hogy kiröhögi őt. Én aztán sosem röhögnélek ki, Mickey, mondta erre Timmy. Tudom, hogy nem tennéd, fiam. Tudom, hogy sosem tennéd meg.

Amikor elindultunk, Pokey utánunk kiabált, hogy az első kör piát írassuk a számlájára. Azon az estén egyikünk sem fogta vissza magát. A szegény Timmy már az elején kiokádta tán a belét is, mi pedig alaposan lehordtuk – persze csak jóindulatúan –, aztán csak nevetett, közben dőlt a takony az orrából, a könnyek a szeméből, és a vér megalvadt a fején, és egyetlen vékony csík formájában leszakadt. Aztán elküldtük, hogy sétáljon szépen haza egy zacskó csipsszel, három megviselt kolbásszal, és egy csinos kis agyrázkódással, ami könnyűszerrel végezhetett volna vele.

A mai napig az egyik szeme lassabban fordul a másiknál, mintha nem tudná tartani vele az iramot. De Timet ez nem zavarja; ha van is tükör a házában, aligha nézegeti magát. És ha bárgyúbb annál, mint amilyen volt, azt ki tudná megállapítani? És kit érdekel? Nem kell sok ész ahhoz, hogy valaki lapátoljon, és téglát cipeljen, és végrehajtsa az utasításait egy patkányképű nyomorultnak, aki nappal kihasználja az embereket, éjjel kiröhögi őket, és nem fizeti utánuk a nyugdíjjárulékot.

Ez a legrosszabb az egészben. Mind elmentünk, hogy kikérjük a bélyegeinket, és csak nevettek rajtunk. Bélyegek? Miféle bélyegek? Kiderült, hogy nem fizették utánunk a nyugdíjjárulékot, és még egy petákot sem az államkincstárnak. Megmutattam az ablakban ülő, kis, szőke lánynak a legutóbbi fizetési szelvényemet. Tisztán látszott rajta minden, ami kell: társadalombiztosítás, jövedelem, jövedelemadó, nyugdíjjárulék. A lány a szeméhez emelte a papírt, és fintorogni kezdett, mintha megtöröltem volna a hónom alját a szelvénnyel. Szóval? – kérdeztem kisvártatva. Mi a szóval? – kérdezte ő. Hogy hangzik a történet? Nincs itt semmiféle történet, uram. A számítógépben nem volt benne, hogy én vagy bárki más Pokey Burke alkalmazottja lenne. Sosem kapott P60-as nyomtatványt a munkáltatójától? Egy micsodát? Szép kis bolond maga, ugyan a lány nem mondta ki, de ezt olvastam ki a szeméből. Tudom, hogy az vagyok, ezt meg az én lángvörös képem üzente. Azt hiszem, ekkor elkezdett sajnálni engem. De amikor végignézett a mögöttem sorakozó szerencsétleneken – ott állt Nagymenő Seanie, az ártatlan Timmy, a dagadék Rory Slattery, és a többi fiú, akik valamennyien elkeseredetten szorongatták mocskos fizetési szelvényüket –, a lány inkább saját magát kezdte sajnálni.

* * *

Triona azzal reagál, hogy nem hibáztat, amiért bolondot csináltak belőlem. Persze, miért is jártál volna valaha is utána, nem igaz, szerelmem? És nem csak rólad van szó. Pokey mindenkit átvert. Az én drága, drága Trionám, alaposan kiszúrt magával, amikor hozzám jött. Megkaparinthatott volna magának egy okos fickót is azok közül, akik nagy pénzeket keresnek: egy építészt, egy ügyvédet, egy árverésvezetőt. Ilyenek bomlottak érte. De ő minden óvatosságot sutba vágva engem választott, mintha csak azért tette volna, hogy bosszantsa őket. Egy éjszakán, bent a városban, diszkó után a kezembe csúsztatta a kezét, és ennyi volt; soha többé nem engedett el. Többet látott bennem, mint én magam. Ő teremtett engem, az egyszer biztos. Még apámat is megpuhította. Hogy sikerült bekerítened? – kérdezte az öreg. Nem fog veled maradni! Túl jó neked. Durva alak vagy neki. Az összes nő átmegy ezen a rohadt szakaszon. Aha, gondoltam én, mint az anyám is, csak éppen az ő rohadt szakasza addig tartott, amíg meg nem halt, eltorzulva, kifacsarva, kimerülve, hogy minden életerő kiszállt belőle.

És most teljesen le vagyok égve. Az a magasságos Jézus! Pár éven át volt mire felvágnom, nagymenőnek éreztem magam. Művezető voltam, egy ezrest szakítottam hetente. Megtaláltam a helyemet, egy életre. Gondoltam, házakat mindig fognak építeni. Láttam, hogy a feleségek babakocsikat tologatnak a faluban, és arra gondoltam: tessék, a jövőben is lesz munka, mert a kicsiknek mind kelleni fog egy ház egy szép napon. Tudtuk, hogy Pokey faszfej, de egyikünket sem érdekelte. Mit számított, miféle alak, ha a bank állandóan adott neki pénzt, hogy házakat építsen megint és megint? Miután eltemették a Cunliffe fiút, még évekkel ezelőtt, az öreg nagynénje megszerezte azt a földet, és felosztotta a fejesek között, és akkor mindannyian kiválasztottnak éreztük magunkat.

Az a szegény kölyök többet tudott, mint bármelyikünk. Emlékszem, amikor a temetőbe vitték, mialatt úton volt, hogy az apja és az anyja között nyugodjék, a Penrose-ék kigurították a kis, féllábú Eugene-t az utcára, ő pedig leköpte a halottaskocsit, és egy nagy, undorító nyálcsomó csorgott le az oldalsó ablakon. Még akkor is gyalázta a kölyköt, amikor már halott volt. Jól emlékszem rá. Sosem csinált semmit, én pedig mindig csak nevettem rajta. Ő volt a legcsendesebb fiú, akivel valaha találkoztam. Sosem kötözködött, még egy trágár szót sem lehetett hallani tőle, mégis úgy végezte, hogy lelőtték, mint egy veszett kutyát. És mindenki örült ennek. Valamennyien gyűlöltük. Hittünk az újságoknak, jobban, mint azoknak a bizonyítékoknak, amiket a saját szemünkkel láttunk, a saját fülünkkel hallottunk, hiába tudtuk éveken át, hogy mi az igazság. Gyűlölni akartuk őt. Nem is reménykedhetett semmiben.

* * *

Az iskolában ugyanolyan okos voltam, mint a jó tanulók. Kimondottan jól ment az irodalom, a földrajz és a történelem. Értettem a matek és a fizika egyenleteket is. De sosem árulhattam el, hogy tudok valamit, mert az öngyilkosság lett volna a bandámban. Épp csak átcsúsztam matekból, holott tudom, hogy ötös is lehettem volna belőle. Angolórán egyszer sem nyitottam ki a számat. Az egyik falusi srác egyszer írt egy fogalmazást, és Pawsy Rogers nagyon megdicsérte: azt mondta, a fiú a tanúbizonyságát adta, hogy jól bánik a szavakkal, és eleven a fantáziája. Egészen a faluig rugdostuk a szerencsétlent.

Én kezdettől fogva értettem a Lear királyt, már jóval azelőtt is, hogy a tanár elkezdte magyarázni a részleteket a vastagfejű srácoknak: a király egy ostoba faszfej volt. Mindene megvolt, de többre vágyott, azt akarta, hogy az egész világ térdre essen előtte. Gonerilben és Reganben is hamar felismertem az elvetemült dögöt, és tudtam, hogy Cordelia az egyetlen, aki valóban szereti Leart. Cordelia nem hazudott az apjának, akármennyire is szerette volna Lear. Egy ember vagy, és nem több, ezt mondta a lány, nem vagy tökéletes, de én szeretlek. Cordeliának igaz szíve volt. Ebben a mai világban nem sok Cordelia akad. Triona az egyik. Megmondta, hogy félek szembenézni Josie Burke-kel, még mielőtt én magam tudtam volna. Tényleg féltem, azt hiszem, noha tudtam, hogy nekem van igazam.

Pokey Burke az apjára és az anyjára hagyta, hogy rendezzék a dolgait. Az öreg fickó azt mondta, nem tudja, hová ment Pokey, de én tudtam, hogy hazudik. Tartozik nekem, Josie, ezt mondtam neki. És ő tudja? Nem adta oda a fizetésedet? A háza ajtajában állva, három lépcső magasából nézett le rám. Ebből az erőből a kezemben szorongathattam volna a sapkámat, és uramnak szólíthattam volna őt. A nyugdíjam. A végkielégítésem. Hallottam, hogy remeg a hangom. Ha valaki tönkremegy, annak az állam utánanéz, felelte Josie. Menj be a városba, a társadalombiztosító irodájába! Ennél többet nem mondott, csak nézett rám fentről. Hát rendben. Rendben, ezt fogom csinálni. Nem árultam el, hogy jártam már ott, mind jártunk ott, és kiderült, hogy Pokey durva helyzetbe hozott minket, és lelécelt. Azt kellett volna mondanom, hogy voltam az adóhivatalban, és a munkaügyi felügyeletnél, és a szakszervezetnél, és ők hamarosan elkapják Pokey tökét, de valójában nem voltam ott, és nem is állítottam ezt, csak elfordultam, és erősen fájt a szívem azért a férfiért, akinek addig hittem magam.

Triona azt mondta, ne törődj velük, szerelmem, egyet se gondolj rájuk, azok a Burke-ök mindig is kihasználtak mindenkit, mindig csalók voltak, miközben azt színlelték, hogy rendes emberek. Most már mindenki látja a valódi ábrázatukat. Az egész falu tudja, hogy mit tettek. Te jó szakember vagy, és ezt mindenki tudja rólad. Az emberek felnéznek rád. Verekedni fognak azért, hogy ki alkalmazzon, miután felgyorsulnak a dolgok. Errefelé mindenki tudja, hogy te vagy az egyetlen, aki képes kordában tartani azokat a veszetteket. Ki mást lehetne a környékbeli fickók fölé rakni művezetőnek? Ki más tudná rászorítani a dagadék Rory Slatteryt, hogy végigdolgozza a napot? És megakadályozni, hogy Nagymenő Seanie megpróbáljon lelépni? Ekkor nevettem, holott erős sírhatnékom támadt. Nem tudtam elviselni, hogy Triona mosolyog rám, pedig ő is fél, és megpróbál kicsalogatni a lelki nyomorúságból, mint valami nagy, konok kölyköt. Átkozottul kívánom, hogy bárcsak tudnék úgy beszélni vele, ahogyan ő szeretné, és ne kelljen állandóan megfejtenie, hogy mi jár a fejemben. Miért nem találom soha a megfelelő szavakat?

Jól van, jól van, jól van. Képzeljék el, milyen lehet ennyire gyávának lenni úgy, hogy az ember még csak nem is tud róla. Képzeljék el, milyen lehet ennyire hasznavehetetlennek lenni.

* * *

Tegnap, egész álló nap azon gondolkodtam, hogy megölöm apámat. Tudják, vannak módszerek, hogy úgy nyírjunk ki valakit, különösen egy öreg, beteg embert, hogy ne látszódjon gyilkosságnak. Különben sem lenne gyilkosság, csak meghiúsítanám a természet tervét. Apámat már csak a gonoszsága élteti. Rászoríthatnék egy párnát a szájára és az orrára. Csapkodna és hadonászna, de óvatosam lenyomnám a kezét. Nem ejtenék rajta sebet. Az ereje rég elhagyta. Nem kéne látnom a szemét, mialatt végzek vele. És röhögne rajtam, tudom, hogy kiröhögne. Még akkor is azt mondaná, hogy egy semmire sem jó faszfej vagyok, egy húgyfolt, egy szégyen a számára. Még haldoklás közben is ezt művelné. Nem könyörögne, csak meredne rám azzal a sárga szemével, és röhögne rajtam.

Kölyökkoromban mindig is irigyeltem Nagymenő Seanie-t. Bármikor mentem át hozzájuk, még a házuk előtti kanyarban jártam, amikor már hallottam a nevetésüket. Mind harsogva nevettek, míg az apjuk bohóckodott valamit, az anyjuk pedig főzött, és rájuk kiabált, hogy ne bolondozzanak már, de közben ő maga is nevetett. Néha náluk ettem, és Seanie-nek meg az összes fiú- és lánytestvérének ezer év kellett, hogy befejezzék, olyan sokat nevettek. Az apjuk ösztövér alak volt, de szelíd képű. Olyan kedvesen tudott mosolyogni, hogy az ember hamar összebarátkozott vele. És tudta róla, hogy nincs benne más, csak jóindulat. Volt egy nagy halom, régi Ireland’s Own magazinja, azokat lapozgatta ebéd közben. Kellettek neki a dalszövegekhez. A gyerekek a szemüket forgatták, és utálkozó képet vágtak, de akkor is mindannyian tapsoltak, és együtt énekelték az apjukkal a dalokat: a „The Rathlin Bog”-ot, a „The Rising of the Moon”-t és a „Come Out ye Black and Tans”-t. Szörnyen éreztem magam annak a háznak az öröme, a melegsége és a sok nevetés miatt. Nehezen viseltem el azt, hogy ott voltam úgy, hogy a lelkemet félig a saját házunk hidege, félhomálya és sűrű csendje töltötte meg. Megutáltam Nagymenő Seanie-t, amiért olyan jó fej apja van, és még csak nem is tudja, mennyire szerencsés.

* * *

Apám egy kortyot sem ivott mindaddig, amíg nem ért véget nagyapa farmjának örökösödési eljárása. Azon a napon Paulie Jackman küldött egy csekket, amin az államkincstárnak kellett befizetni az örökösödési adót. És átadta apámnak készpénzben nagyapa megtakarításait. Akkor apám elment Ciss Brienhez, rendelt egy Jamesont és egy pint sört, mindkettőt lezúdította a torkán, aztán az egész kijött belőle, de még Cisst is lehányta, aki akkoriban még jó erőben volt, és a maga tapasztalt módján szájon kapta apámat. Apámnak hónapok kellettek, hogy nagyivóvá képezze magát. De semmi sem tántoríthatta el a céljától. Nem hallgatott sem a könyörgésekre, sem az ellenkezésekre. A Ciss kocsmájának pultjánál posztoló, öreg kidobó kinevette őt, mesélt róla, és csodálattal figyelte: ott volt egy férfi, akit régóta ismertek, de alig tudtak róla valamit, egy farmer csendes fia, akit még soha, senki nem látott vedelni vagy hangoskodni, akit mindenki békés alaknak tartott, és most nekilátott elinni egy farmot. Kedvelték őt, vagy azt kedvelték, amit gondoltak róla. Azt kedvelték, akinek hitték: egy embernek, akinek jó élete lehetett volna, de az övékét választotta, a haragot, a keserűséget, a kortól elhomályosult poharakból kortyolgatott whiskyket, a sötét, pókhálós falusi kocsmákat, a szaros vécéket, a véres vizeletet és a korai halált. Apám máshogyan is élhetett volna. A többiek nem tehették meg, és kedvelték őt, amiért náluk is rosszabb. Ő volt a tékozlók királya. Meghívott italra olyanokat, akiket amúgy ki nem állhatott, és csak hallgatta a zagyva történeteiket. A szemét sötétség árasztotta el, amit mások nők utáni vágynak gondoltak, de ő közönséges szajhának tartotta a legtöbb nőt. Azon a napon, amelyen elköltötte az utolsó pennyt is, amit a földért kapott, leállt az ivással. Majdnem öt évébe telt, hogy eligya a farmot, és amikor sikerült, soha többé, egyetlen korty piát sem küldött le a torkán. Végső soron, valóban nem volt alkoholista. Az öreg kidobónak majd megszakadt a szíve miatta. Az ivócimborái nem értették a dolgot; apám többé feléjük sem nézett.

Az apja iránti gyűlöletből itta el a farmot. Nagyapa azt mondogatta, ez lesz az egyetlen, amit apám sosem fog megtenni, így hát megtette. Legalább abból a szempontból megbízhatok benne, hogy nem fogja elinni a farmot, hajtogatta nagyapa. Azt hiszem, ez a legalább volt az, ami dühítette apámat. Egyszerre nem jelentett semmit, és mindent jelentett: nagyapa azt mondta vele, hogy apám semmire sem jó, minden rossz elképzelhető róla, de legalább nem iszik, és soha nem is fog, így van egy dolog, egyetlen dolog, amit már-már jónak lehet tekinteni vele kapcsolatban. Apám csak azért is vállalta a kihívást. Az utolsó, nagy piálása végén hazakísértem. Egy petákom sem maradt, mondta, és ha most kimennénk apám sírjához, és kiásnánk az öreget, azt látnánk, hogy hasra fordulva fekszik a koporsóban. Aztán nevetett, és köhögött, és nevetett, és lehugyozta a nadrágja szárát, és megint nevetett, aztán bezuhant a háza ajtaján, és miután másnap reggel kijózanodva felébredt, soha többé nem rúgott be.

Meg tudom bocsátani neki, hogy vizeletté változtatott egy halom pénzt, és azt is, hogy otthagyta a feleségét abban a mélységes poklában; anyám megalázva érezte magát ahhoz, hogy egyenesen üljön a hátsó sorban a mise alatt; gyors léptekkel járt a faluban, a fejét lehajtva, és szinte osont az utcán attól félve, hogy kénytelen lesz beszélni valakivel; csalódottan zokogott Coolcappán túl egy kivénhedt, ócska tragacsban, aminek leégett a kuplungja és füstölt a motorja, és hátul egy kisgyerek sírt, és apám szótlanul hallgatta, hogy anyám azt követeli tőle, kezdjenek valamit az életükkel. Ezt meg tudom bocsátani. De azt sosem fogom megbocsátani apámnak, hogy aljas volt, és gyilkos megjegyzéseket tett. Az életünk összes napját tönkretette. Részegen csak vigyorgott, és csendben volt, és az idő javarészében aludt. Józan állapotában egy szörnyeteg volt, aki mindent észrevett, és mindenre mondott valamit. Soha, semmi nem volt rendesen megcsinálva, vagy jól megfőzve, vagy helyesen mondva, vagy ügyesen megvásárolva, vagy megfelelően átadva neki, vagy egyenesre vasalva, vagy teljesen befejezve. Anyám és én lélegezni sem tudtunk, ha egy helyiségben tartózkodtunk vele. Nem tudtunk szabadon vagy fesztelenül beszélni. Haragudtunk egymásra, anyám és én, de apám elérte, hogy félve nézzünk a másikra, attól tartva, hogy apám megkérdezi, már megint összeesküdtünk-e ellene. Végül, pár évvel később már nem is néztünk egymásra, nem beszéltünk, és azon a napon, amelyen eltemettük anyámat, szívem szerint beleugrottam volna a gödörbe, hogy kirángassam őt a koporsóból, és azt kiabáljam neki, hogy gyere vissza, gyere vissza, elmegyünk együtt a boltba, és fogom a kezedet, és nem törődünk apával, és szedek neked egy csokor virágot, és odarakom a szekrényre, és ha apám kis buzinak nevez, majd megmondjuk neki, hogy szálljon le rólunk, és visszakapjuk ezeket az öregedéssel, haldoklással és ostoba csenddel teli éveket, és megint mi leszünk anya és Bobby, a két jó barát.

* * *

Mindig tudtam, hogy Pokey Burke egy kicsit tart tőlem. Triona azt állítja, amikor először találkoztunk, ő is azt gondolta, veszedelem lakozik bennem. Hát igen, Triona érti a módját, hogyan fejezze ki jól magát. Őt senki sem akadályozta meg abban, hogy ötösöket kapjon irodalomból. Azt mondja, ott álltam a bárpultnál a városi diszkóban, és őt bámultam. Az akkori barátja azt mondta, mi a faszt néz az az ijesztő pofa, de Triona tudta, hogy a barátja csak dühöng, mert őt bámulom. Ó, ne nézz vissza rá, az ég szerelmére, ezt mondta a barátja, az a fickó szörnyű családból származik, egy kalyibában laknak, az apja egy különc, és az anyja sosem beszél. De Triona akkor is visszanézett rám, és amikor a képemet gyűrögettem, tudta, hogy mosolyogni próbálok, és amikor alig szóltam hozzá a hazaúton, a lelke mélyén tudta, hogy azért vagyok olyan hallgatag, mert megrémít az ő könnyedsége és kedvessége, és amikor megkérdezte, hogy akkor most fogunk-e járni, vagy mi van, arra gondoltam, hogy soha többé nem leszek képes megmozdulni.

Pokey Burke haragudott Trionára; pár héttel korábban jártak egy kis ideig, és Pokey durván bánt Trionával: a száját harapdálta, és a melltartóját rángatta, én pedig sosem fogom megbocsátani neki azt, hogy valaha hozzáért a feleségemhez. Még amikor közölte velem, hogy előléptet művezetőnek, és minden héten a kezembe nyomott egy húsz darab ötvenessel kibélelt borítékot, még akkor is tartott tőlem, én pedig attól féltem, hogy megölöm. De akármi történt is, szüksége volt rám, és acsarogtam rá, és mindannyian faszfejnek hívtuk, de most lelépett, elment a jó ég tudja, hová, menekül a bank és az adóhivatal elől, és valószínűleg idegenek furgonjába próbál bekéredzkedni. És itt vagyok én, mint egy elárvult gyerek, gyászolok, és lassan megtelek félelemmel, mint a lyukas csónak a tenger vizével.

* * *

Az, hogy van egy feleségem, az egy remek dolog. Az ember a feleségének olyan dolgokat is elmondhat, amiről nem is tudja, hogy megfordulnak a fejében. Egyszerűen csak kidőlnek belőle, amikor az, akinek beszél, olyan neki, mint saját maga egy része. Egyszer bementünk a városba, hogy megnézzünk egy színdarabot, a címére már nem emlékszem. Ilyesmit nem lehet feleség nélkül csinálni. Elképzelni is rossz, mi lenne, ha kitudódna, hogy egyedül elmentem egy színházba! De ha van feleségünk, akkor lesz kifogásunk mindenféle puhány dologra. A darab amúgy egy férfiról és a feleségéről szólt; csak ültek egy asztalnál, szemben a közönséggel, és egymással beszélgettek. A férfi hasonlított apámhoz, csak nem volt olyan durva. A feleség kedves volt; halálosan belefáradt már a férje önző dolgaiba, de kitartott mellette. A fickó ott üldögélt, whiskyt kortyolgatott, ami valójában vörös limonádé volt, egyik bagót a másik után szívta, és fülig érő szájjal vigyorgott, mialatt a felesége kiteregette a szennyest a közönség előtt. A férfinak minden bírálatra akadt egy agyafúrt válasza. Mialatt tovább beszélgettek, lassan mindketten megöregedtek ott, a színpadon. Fogalmam sincs, hogyan csinálták. A végére mindketten vének lettek, az életük alkonyán jártak, és a legvégén a férfi váltott, és beismerte, hogy nagyra tartja a feleségét, és mindig is szerette. A két kezébe fogta az asszony arcát, a szemébe nézett, és sírt. Te jó isten, az a fickó nagy színész, az biztos. Amikor aztán hazafelé autóztunk, az én képemen is könnyek csorogtak. Triona meg csak azt hajtogatta, hogy ó, szerelmem, ó, szerelmem.

Josie

Az elsőszülött fiamat jobban szeretem, mint a másodikat. Néha arra gondolok, hogy meg kéne gyónnom ezt a dolgot, hogy kiűzzem a lelkemből. De egyáltalán bűnnek számít az, ha valaki jobban szereti az egyik gyerekét a másiknál? Nem helyes, az biztos, ezt magamtól is tudom. Mindent megadtam a második fiamnak, megpróbáltam kárpótolni: a vállalkozást, éveket az életemből, mialatt megmutattam neki, mit hogyan csináljon, és elég működőtőkét, hogy ne kerüljön nagy zűrbe, ha elfuserál egy-két dolgot. A szegény Eamonn csak annyi pénzt kapott, hogy kifizethesse az albérletét odafenn, Dublinban, amikor elment a Trinityre. De egyikük sem elég ostoba ahhoz, hogy ne tudják, hányadán állunk. Mindig is a rajongásig szerettem Eamonnt. Nem tudom megérteni, hogy miért nem éreztem ugyanezt a szegény Pokey iránt. Még azt is hagytam, hogy Eamonn elvegye tőle a nevét. Pokey, mondta, és azzal az apró, kövérkés ujjával rámutatott az akkor érkezett babára, mi pedig mind nevettünk, és dicsértük őt, hogy milyen okos, és a Seán Pól név mindörökre eltűnt. A szegény, édes, kicsi fiú sosem kapott esélyt, hogy bizonyítson.

Le kellett volna mennem a lépcső tetejéről, amikor a minap Bobby Mahon átjött, és megkérdezte, tudom-e, hol van Pokey, és mit kéne csinálni a nyugdíjjárulékokkal és a társadalombiztosítással, és most mi a fene van. Azt kellett volna tennem, hogy kezet fogok vele, és azt mondom neki, nagyon sajnálom, hogy ez az egész dolog bedőlt, ahelyett, hogy ráförmedek. Bocsánatot kellett volna kérnem attól az embertől a fiam nevében. De én rámordultam, mert haragudtam saját magamra. Túlságosan szégyenkeztem ahhoz, hogy a szemébe nézzek. Bobby Mahon állt előttem, aki soha, egyetlen napot sem hiányzott, aki rettenetesen örült a művezetői előléptetésnek, miután Pokey átvette a vállalkozást. Köszönetet mondtam Istennek, hogy van egy ember, aki nem hagyja majd, hogy Pokey túlságosan elbízza magát. Pokey félig-meddig tartott Bobby Mahontól. Azt hiszem, szeretett volna olyan lenni, mint Bobby Mahon. Mindig volt egy érzésem, hogy kikérte Bobby véleményét egy-egy ügyről, mielőtt döntött volna. Csak az a kár, hogy senkinek sem mondta el, hogy az utolsó szögig elzálogosította azt a nagy lakótelepet, ahol senki sem fog lakást venni, és beszállt valami szörnyű építkezésbe amott túlnan, Dubajban. Igen, azt kellett volna csinálnom, hogy kezet fogok Bobby Mahonnal, és köszönetet mondok neki, és bocsánatot kérek tőle. De hagytam, hogy dühtől kivörösödött képpel, csalódottan elrohanjon.

Ha Pokey-ra gondolok, undort érzek, iránta és magam iránt. Hát nem én neveltem fel? Vagy talán ott ment félre minden, hogy a nevelés javarészét meghagytam Eileennek. És hát a gyerekek felnevelése nem szent kötelesség? Persze, mindent alaposan megforgattam a fejemben. Összekevertem azt, hogy rendesen gondoskodjak róluk, azzal, hogy neveljem őket. A munka megszállottja voltam, és sok pénzt kerestem, ami hol gyarapodott, hol apadt egész életemben, de mindig volt annyi, amennyi kellett. Én magam még csak azt sem tettem meg, hogy bementem egy boltba, és vásároltam valamit. Eileen vett nekem nadrágot, inget, cipőt és alsóneműt. A földig lehordtam őt, ha kinyitottam a szekrényt, és nem találtam benne valamit. Karácsonykor általában leszedtem róla a keresztvizet a drága ajándékok miatt. Az Úristen a tanúm, hogy visszaszívnám azokat a szavakat, ha tehetném. Odaadnám minden egyes pennyt, amit valaha megkerestem azért, hogy visszamehessek bizonyos napokhoz és órákhoz, és egy kicsit megváltoztassam a dolgokat. Időben elkapnám Pokey-t. És magamat is.

* * *

A tyúkjaim sajnálatosan kikövéredtek. Elieen azt mondja, túl sok kukoricát adok nekik. Azt viszont nem tudja, hogy le szoktam szedegetni a nagy hernyókat a káposztáról, és azokat is odadobom a vén duciknak. Látják, amikor megyek feléjük, és elkezdenek verdesni a szárnyukkal. Amondó vagyok, ezek a legkövérebb, legboldogabb tyúkok egész Írországban. Tudja, van egy lányom is. Nem tudom rávenni magam, hogy beszéljek vele. Régebben azt gondoltam róla, hogy egy két lábon járó csoda, de ma már inkább hernyókat fogok a tyúkjaimnak, semmint vele beszéljek. Miféle ember vagyok én egyáltalán? Ha hallaná azt a sok zagyvaságot, amit a lányom összehord a szegénységről, Palesztináról, a szén-dioxidról, a tibeti szerzetesekről, meg a jó ég tudja, mi mindenről. És ha látná, hogy öltözik – nem hord melltartót, de katonai nadrágban jár, meg ilyen vaskos bakancsban –, maga is inkább a tyúkokat nézegetné. Egyáltalán nincs miatta bűntudatom. Hát nem szörnyű?

A hatvanas években leszolgáltam a magam idejét kőművesként odaát, Liverpoolban, egy cégnél, ami egy nagydarab, kövér pofáé volt, aki Tipp déli részéből származott. Szörnyű és tudatlan ember volt. Amikor megérkeztem oda, még nem volt albérletem. Az első napon, amint kiszálltam a hajóból, a fickó rögtön nekiállított dolgozni. Megkérdeztem tőle, hol fogok dolgozni, mire ő kiröhögött, hangos, rekedtes röhögéssel. Kibaszottul nem tudom, felelte aztán, és nem is érdekel, amíg reggel hétkor itt vagy. Azon az éjszakán egy bezárt templom lépcsőjén üldögéltem, kezem-lábam meggémberedett a hidegtől, és féltem minden árnyéktól. Azt latolgattam, hogy az protestáns templom-e. És elgondolkodtam azon, hogy mi a különbség. Gyorsan kitanultam a szakmát, nem vacakoltam. Keveset piáltam. Az ital megcsapolja az ember erejét, és arra készteti, hogy megfeledkezzen magáról. Egy idő után legyőztem azt a nagy, kövér, casheli férfit. A saját lábamra álltam, és jelentkeztem minden folyamatban lévő építkezésen. Magammal vittem négy-öt fiút, akikről tudtam, hogy nem fognak visszabeszélni. Alávágtam annak a fasznak mindenütt, egész Liverpoolban. Szívroham végzett vele egy warringtoni kocsma ajtajában. Az emberek átléptek a holtteste felett. Amikor hallottam a hírt, nevettem. Aztán jobban belegondoltam, és a rosszullét kerülgetett. De legalább mások hallották a nevetésemet, és megjegyezték. Kemény fickó voltam.

Aztán hazajöttem, és sosem álltam le a munkával. Megvettem a telket, építettem rá egy házat, gépeket hozattam, feleségül vettem Eileent, és dolgoztam, és dolgoztam, és dolgoztam. Sosem álltam le vele. A hetvenes és nyolcvanas években jószerével nem is aludtam. Építettem egy gyönyörű bungalótelepet egy szép helyen, amikor még senki más nem épített magánházakat. Akkoriban kezdődött az egész. Egy időre rákaptam az italra, úgy hat hónapra. Máig nem tudom, hogy miért. Az lett a vége, hogy rámásztam egy nőre, és erőszakoskodtam vele. De elég könnyen megszabadult tőlem. Akkor röhögtem egyet rajta, visszatértem az italomhoz, és azt láttam, az emberek úgy néznek rám, hogy a szemük elégedettséget tükröz. És akkor rájöttem, hogy le kell állnom az ivással. Sokszor gondoltam arra, hogy megkeresem azt a nőt, akivel durván bántam, és bocsánatot kérek tőle. Sokszor gondoltam arra, tudta-e, hogy van egy jegygyűrű a zsebemben, és van egy terhes feleségem, aki odahaza sír miattam. Azon is töprengek olykor, hogy gyűlöl-e még engem.

* * *

Az apámat is Joseph Burke-nek hívták. Abban az időben a másodszülött fiúkat az apjuk után nevezték el, ez afféle alapszabály volt. A második fiúk kapták a nevet, és az elsőszülöttek minden mást. Apám ránevelt minket, hogy féljünk a hazugságtól. Az ördög szereti a hazugságot, ezt mondogatta mindig. Az ördög szereti a hazugokat. Pokey nem tőlem tanulta a csalást. Nem fizette be a járulékot a fiúk után. El lehet képzelni... Én annak idején minden év elején megtettem, még január vége előtt. Az adóhivatal követelte a forgalmi adót, és az alvállalkozók minden egyes napon jöttek hozzám a számlákkal. Tisztességes emberek, akik végigdolgozták az életüket, akik elsápadtak a megdöbbenéstől, amikor hirtelen mindennek vége lett, amiért addig dolgoztak. Ha belegondolok, miket gondolhatnak és beszélhetnek az emberek, a szívem úgy kalapál, hogy hallom. És érzek egy szorítást is itt, oldalt. Olyan, mintha lenne ott egy tömlő, amin túl sok folyadék akar átmenni, és emiatt kitágul és megfeszül. És verejték ütközik ki a homlokomon. Eileen nem mond semmit. Mit is mondhatna? A hallgatása megnyugtat. Ha engem hibáztatna, kimondaná. Ki a hibás, ha egy gyerek rossz útra tér?

De épp ez a lényeg. Pokey az idők folyamán lett gazember, vagy eleve az volt? Akárhogy is, az egész az én hibám. Ezt nem tudom lerázni magamról. Én vagyok az apja. Végső soron, tőlem kapta a természetét és a neveltetését. Az anyja nem tanította rosszra, az teljesen biztos. Eamonn és Pokey állandóan haragudtak egymásra kisfiú korukban. Hogyan történt az, hogy később ennyire különbözőek lettek? Mindent elkövettem azért, hogy ugyanúgy és ugyanannyit foglalkozzak velük. Amikor az ölembe ültettem az egyiket, számoltam magamban a másodperceket, hogy aztán a másik is annyit legyen ott, és akkor is, ha felvettem az egyiket, és számoltam, hányszor mosolygok rájuk. De Pokey-nak hihetetlenül jó szeme volt, azonnal észrevett minden semmi kis hibát; észrevette, hányszor néztem Eamonnra, hányszor simogattam meg a fejét, vagy szorítottam meg azt a kis, kövér lábát. Főkönyvet vezetett a fejében, amiben számontartotta minden mozdulatomat, és a mérleg soha, de soha nem billent felé. Elkezdtem haragudni rá, és majdnem meggyűlöltem. Sőt, meggyűlöltem. Isten bocsássa meg, ezt tényleg meg kéne gyónnom. Képzelje el a szegény öreg John Cottert, hogy fog dadogni, miközben kirója rám a penitenciát, aztán meg elvörösödik, valahányszor csak találkozunk. Talán jobb is lenne, ha bemennék a városba a cisztercitákhoz, akik nem ismerik a képemet, és többé nem is látnák. Vagy ott vannak azok a ferences rendi fickók Moyrossban: ők seperc alatt egyenesbe hoznának Istennel. De azt nem tudnák elérni, hogy saját magammal egyenesbe kerüljek.

Eamonnak egy szót sem mondtam arról, hogy Pokey átmenekült a kontinensre. Nem tud az Anglótól felvett, óriási kölcsönről, az adóhatóságról, a fiúk nyugdíjjárulékáról, a társadalombiztosításukról, semmiről. Attól félek, hogy kiborulna, ha hallana ezekről. Szégyellem, hogy nem tudom elmondani a saját fiamnak, hogy a fivére nagy bajt csinált. Eamonn a városban tanít. Odaát mind meg vannak őrülve érte: a többi tanár, a fiatal kölykök, a felesége rokonai. Te jó Jézus, mi lesz, ha elveszítem őt? Hamarosan el kell mondanom neki. A következő alkalommal, amikor felhív Yvonne-nal és a gyerekekkel együtt, meg fogja kérdezni, mint mindig, hogy mi van Pokey-val, és én nem leszek képes hazudni neki. Csak azt remélem, hogy nem fogok sírni, mint a bolond. Mostanában nagyon könnyen elerednek a könnyeim. Az a Bobby Mahon és az én Eamonnom sok tekintetben hasonlóak. Mindketten azok a fajták, akikre az ember büszke lehet, akikkel szemben állva szégyenkezik az ember, ha mások hibáiról kell beszélnie nekik, mintha azokat a hibákat ő maga követte volna el.

Senki sem mondhatja, hogy az egész fiaskó a vállalkozással nem az én hibám volt, az egyszer biztos. Én adtam át mindent Pokey-nak. Csak a házamat és a nyugdíjamat tartottam meg. De volt hét olyan évünk, amikor ha kartonpapírból és szigetelőszalagból építettünk volna házakat, azokat is eladtuk volna, még mielőtt elkezdtük volna ténylegesen a munkát. Az emberek éjjel-nappal sorban álltak, hogy háznak mondott cipősdobozokat vegyenek, amik úgy össze voltak zsúfolva, hogy kenneleknek látszottak. Pokey-nak jól ment az üzlet. Osztalékot fizetett nekem, amiből szépen megszedtem magam. De tudhattuk volna, hogy sírás lesz a vége. Errefelé az egész sírással kezdődött: ott volt Cunliffe-éknek az a fia, akit a saját udvarában lőttek le a rendőrök, a földje a nagynénjére szállt, aki szétosztotta közöttünk, mint a római katonák a mi Urunk bíborszín köpenyét. Márpedig egy jó időszak nem kezdődhet így.

Lily

Amikor bent voltam a kórházban az ötödik gyermekem születése után, a szülésznő, egy rikácsoló dög, megkérdezte, tudom-e, ki az apa. Megmondtam neki, hogy véletlenül jött össze. Totál teletömtek nyugtatóval. A vén boszinak alighanem hízott a mája a válaszomtól. Pár héttel később, amikor már otthon voltam a kicsivel, Bernie beugrott hozzám. Nyilván ennyi idő kellett, hogy a suttogások elérjenek ahhoz a szőrös füléhez. Úgy rontott be, mint egy bika. Emlékszem, mosolyogtam rá, mint a bolond. Tényleg azt hittem, azért jött, hogy megnézze a gyerekét. Nem mondott semmit, csak az arcomba csapott. Aztán visszahúzta azt a nagy öklét, megint behúzott egyet, és egyenesen a számat találta el. Te hülye kurva, ezt mondta, te ostoba, hülye kurva, meg kellene hogy öljelek. Felhasadt a szám, és vér csorgott belőle. Az egyik elülső fogam kiesett. Aztán Bernie hozzám vágott egy húszfontost, és elviharzott. A szemem úgy bedagadt, hogy teljesen összezárult, és még meg is feketedett. Bernie soha többé nem jelentkezett.

Pár nappal később találkoztam Jim Gildeával, az őrmesterrel az Unthanks pékségben. Mialatt a szeletelt kenyeremre vártam, végignézett rajtam, és összerezzent; az arcom még akkor is csupa kék-zöld folt volt. Nem szívesen kérdezte meg, és én sem akartam, hogy megkérdezze. Mi történt veled, Lily? Elestem, Jim. Láttam az arcán a megkönnyebbülést, a szemén pedig azt, hogy tudja, hogy hazudok. Hálás volt a hazugságért, beérte ennyivel.

* * *

Egy csomó élvhajhász férfi él a környéken, akik régebben hozzám jártak. A szemükre is jól emlékszem, pedig igyekeztek nem nézni bele az enyémbe. Tele volt vággyal, amikor érkeztek, és bűntudattal, amikor távoztak. És tele volt vidámsággal, mert sokan azt hitték, hogy én csak egy vicc vagyok, de láttam könnyes szemeket is. És gyűlölettel teli szemeket is, és sosem értettem, hogy azok a férfiak miért gyűlölnek engem. Sosem az én hibám volt, hogy egy pasas meglátogatott. A férfiaknak azt kell tenniük, amit tenniük kell. A természet uralja őket. Némelyik öreg farmer kedves volt, de persze túl kellett tennem magam a szagukon. Volt egy szaguk, amit majdnem meg tudtam kedvelni. Mi több, egyet-kettőt még meg is fürdettem – imádták –, mint a nagy, édes babákat. Csapkodták a vizet, és megpuhult ínyüket kimutatva vigyorogtak rám, miközben megkeményedett a farkuk. A tehéntrágya közel sem olyan bűzös, mint a kutyaszar vagy az emberi szar. Egyszer eljött hozzám egy pasas, aki úgy be volt rúgva, hogy alig állt a lábán. Erős angolos akcentussal beszélt, és az inge hátul tiszta szar volt. Alighanem azzal törölte meg a seggét valami mocskos vécében. Na, őt elhajtottam. Annyira sosem voltam leégve, hogy fogadjak egy ilyet.

Még csak tizenegy éves voltam, amikor a férfiak elkezdtek nézegetni. Már akkor volt bennem valami, ami miatt nem tudták levenni rólam a szemüket. Korán felnőttem. De abban az időben sok fiatal lány nőtt fel korán. Bennem volt valami, ami miatt vonzottam a férfiak tekintetét. Évekbe telt, mire megtudtam, mi a neve annak a dolognak: bujaság. Csak úgy sugárzott belőlem a bujaság. Hogy manapság is sugárzik-e? Amondó vagyok: aligha. Egy fiatal pasastól hallottam a szót, egy erdei úton, egy évekkel ezelőtti, nyári napon. Bojtorjánt kerestem, ő pedig szemből sétált felém; buggyos rövidnadrágjából hófehér láb nyúlt ki, keskeny hátán kicsiny hátizsákot cipelt. Velem volt a legnagyobb fiam, John-John. Akkor még nagyon kicsi volt, és ott nyávogott mellettem, meg állandóan folyt az orra, de próbált velem együtt énekelni egy dalt, és megnevettetett. Az ő apja is egy semmirekellő alak volt. Egyszer azt hallottam, hogy motoros csavargó lett belőle, Liverpool környékén kóborol, és alkalmi munkákból él. Túl sok év telt el, hogy érdekeljen a sorsa.

Magammal vittem azt a vézna városit a házamhoz azzal az ígérettel, hogy szedünk egy szatyor gyógynövényt a kertemben. Amint betettem John-Johnt a hátsó szobába, hogy játsszon a játékaival, a pasas rám vetette magát. Jézusom, te aztán buja vagy, ezt lihegte, miután végzett, egy perccel sem hamarabb. Mármost, mi vagyok én? És akkor elmagyarázta, hogy mit jelent a szó, lassan és kedvesen, mintha egyszeri kölyök lettem volna. Az évek folyamán újra és újra visszajött hozzám. Azt hiszem, mellettem nagyobbnak és okosabbnak érezte magát annál, mint amilyen a valóságban volt. Mindig elvitt magával egy szatyor gyógynövényt és egy üveg befőttet. Nyilván elhitette magával, hogy azokért hagyja ott a pénzét.

* * *

Csak azokat a pasasokat küldtem el, akiktől valóban és ténylegesen undorodtam. Azokat, akikről tudni lehetett, hogy akkor is jobban szeretnének erőszakkal rákényszeríteni valamire, ha amúgy önként megcsinálnám azt a dolgot. Rendes férfit csak egyszer küldtem el, mert tudtam róla, hogy rendes, és tartottam attól, hogy bemocskolja a lelkét, akarata ellenére. Megpróbálta átverni saját magát. Nem ismerte magát. Megpróbált rideg, érzéketlen és rossz lenni, de képtelen volt így viselkedni. Tele volt kedvességgel, amit ő gyengeségnek hitt. Ilyennek nevelték. Csak úgy döntötte magába az italt abban a reményben, hogy amikor majd magához tér, másmilyen lesz. A Frolics bár előtt szólított le, odaát, Carney-ben. Aznap tettem egy kört azon a távoli környéken, és arra vártam, hogy egy farmer felajánlja, hazavisz a kocsijával. Menet menetért; ez már-már bibliai. Tudtam, ha elmegyek azzal a pasassal, az lesz a legnyomorultabb dolog, amit ő valaha tett, vagy tenni fog. Tudtam azt is, hogy odáig van a feleségéért. Aki történetesen várandós volt abban az időben. Majdnem belementem a dologba. Tényleg meg akartam tenni. Pár évvel később megtettem volna, puszta gyűlöletből. De akkor ellöktem magamtól a pasast, és tökön rúgtam. Aztán éveken át láttam őt, amint hazafelé tart mise után a feleségével, a két fiával és a kislányával. Azt hiszem, sosem ismert meg. Gyanítom, nem is nagyon látott engem akkor ott, Carney-ben.

* * *

Engem sokan neveznek boszorkánynak. Nem mintha érdekelne. Az idő nem bánt velem kegyesen. Sokkal idősebbnek látszom a valódi koromnál. Összeszedtem egy reumatoid artritiszt. Mindenem fáj. Sokszor csak görnyedezek, vagy összegömbölyödve fekszem, és az összes ízületem nyilall. Többször érzem magam pocsékul, mint jól. A férfiak ma már nem keresnek fel. A gyerekeim sem látogatnak. Mindannyian mélységesen szégyenkeznek miattam, azok után, amit tettem értük. A lányaim odaát, Angliában élnek. A másodszülött fiam, Hughie feleségül vett egy vézna, sápatag csirkét, aki úgy néz rám, mint arra a valamire, amit az imént kapart le a cipője talpáról. Született egy kislányuk, akit még csak egyszer láttam. Te jó isten, hogy sajog a szívem azért, hogy magamhoz szorítsam azt a gyermeket, aki vér a véremből! Millicent, így nevezik őt. Milly és Lily. Hát nem lenne édes? A harmadik fiam ügyvéd odabent, a városban, és az én John-Johnom itt lébecol a környéken, sosem túl messze, sosem túl közel.

De nagyon megharagudott rám az én John-Johnom. A többiek csak nem törődnek velem, de John-John olykor beállít lehetetlen időben, kiabál és ordítozik, sír és reszket. Már jó ideje rendesen pusztítja az alkoholt. Nem is úgy néz ki, mint régebben: az arca felpuffadt és vizenyős. Megszakad a szívem annak láttán, hogy azok a szép, erős vonásai széthullanak. Megállok az ajtóban, és magam köré csavarom a kardigánomat. John-John néha elnyomakodik mellettem, és magához veszi a pénzt, amit a tűzhely feletti polcon lévő dunsztosüvegben tartok. Nem tudja, hogy direkt neki hagyom ott. Túl sokat vártam tőle, ezt ma már én is tudom. Az én John-Johnom, az én drága fiam. Megsemmisítettem a fiút azzal, hogy túl korán láttam benne a férfit. Szerintem azt gondolta, hogy meg kell gyűlölnie engem ahhoz, hogy megmentse magát.

* * *

Majdnem mindennap látom Mahonék fiát, amint elhalad az úton az apja háza felé. Hallom a kapujukon lévő forgó szív nyikorgását. A hang elszáll egészen az én házamig, a fülemig, áthatol a fák levelei között. Eszembe juttatja a saját, kiszikkadt ízületeimet, a fájó forgómat, a nyikorgó térdemet. Nagyon jól fest az a fiú: magas és szőke, akár az anyja. Az a vén apja egy szörnyű alak. A fiú örökölte az anya minden jóságát. De az apjára kicsit sem hasonlít, legalábbis én így látom. Talán van benne valami, amit az apjától kapott, de ügyesen elrejti. Mindig köszön, amikor elmegy a házam előtt: integet, mosolyog, és a nevemen szólít. Ó, igazán jóképű, annyi szent. Szívesen hozzámentem volna egy ilyen fiúhoz, ha nem foglalt volna le teljesen az, hogy buja legyek, és ha nem tettem volna fel magamban, hogy én aztán sosem fogok kötődni egy férfihoz.

Jól emlékszem a fiú anyjára. Ő szóba állt velem, nem úgy, mint sokan mások, akik azt hitték, sokkal, de sokkal jobbak nálam. De mára némelyik rádöbbent az igazságra. Látom őket a faluban, amint egymást bámulva, hitetlenkedve rázzák a fejüket, és másokat hibáztatnak a kudarcaikért. Nem tudom, hogy az az asszony miben halt meg. Amikor hallottam a hírt, nagyon szomorú lettem. A fiú addig már felnőtt lett, de amikor jött itt az úton, úgy nézett ki, mint egy kicsi gyermek, fehér volt, mint egy kísértet, és a szeme vörösben úszott a sok sírástól. Azon a napon bejött a konyhámba, és ivott egy kis teát. Köszönöm, Lily, köszönöm, Lily, ezt hajtogatta. Már régebben összeveszett az anyjával, ezt tudtam, de nem mondtam erről semmit, csak arról beszéltem, hogy az anyja most már otthon van, és egy napon találkozni fog vele. A fiú egészen legyengült a bánattól, ami a legrosszabb érzés mind közül. Amikor elment, puszit nyomtam az arcára. Minden jót kívántam neki, a szegény, drága fiúnak. Utóbb feleségül vett egy kedves lányt.

* * *

Van valami elmondhatatlan a férfi és a nő közötti vonzódásban. Még csak megmagyarázni sem lehet. Hogyan is bolondulhattam egy olyan megtermett, kövér korcsért, mint Bernie McDermott? Valahányszor találkoztunk, csinált valamit velem, amitől elgyengültem testben és lélekben egyaránt. Fontosabb volt az, hogy tetsszem neki, mint az, hogy a gyerekeimmel törődjek. Azt hiszem, ha azt kérte volna tőlem, hogy dobjam le valamelyiket a hídról, egyenesen a gátnál örvénylő vízbe, talán megtettem volna. Kivéve, ha John-Johnról lett volna szó. Tudtam, hogy az utolsó gyerekem Bernie-től van, attól a pillanattól kezdve, hogy megéreztem magamban. Az elejétől fogva pokollá tette az életemet. Napkelte előtt felébredtem, minden egyes reggelen, hánytam, és sírtam, és zihálva lélegeztem. Alig tudtam járni kilenc hónapon át, olyan fájdalmakat okozott. A többi gyerekemet teljesen elhanyagoltam. Állandóan éhesek és koszosak voltak. Bernie McDermott sokáig semmit sem vett észre, csak akkor figyelt fel, amikor már akkora voltam, mint egy ház. Bazmeg, te terhes vagy? – kérdezte. Igen, Bernie, az vagyok – feleltem én. Na bazmeg, én meg azt hittem, meghíztál. Hogyan fogod kitalálni, hogy melyik vadember az apja? Erre azt mondom: te vagy az, Bernie. Hogy én? Hahaha! Ha ráülsz egy tűpárnára, honnan tudod, melyik tű szúrt meg? Majdnem egy éve nem voltam mással, csak veled, mondtam neki. Erre hasba vágott az öklével, és dühében felborította a konyhaszekrényt. Az összes tányérom és poharam összetört, de még az a Prágai Kis Jézus is, amit anyámtól kaptam. John-John kirohant a hátsó helyiségből, hogy megvédjen, és Bernie McDermott úgy meglökte, hogy visszatántorgott a szobába, és ott elzuhant. Bernie aztán nem is jött többet, kivéve azt az esetet, amikor beállított, hogy kötést csináljon az arcomra. De ezt is csak azért, hogy ne menjek be a kórházba, és ne mondjam meg, ki művelte ezt velem.

McDermotték tehetős farmerek. Képzelje el, mi lenne, ha megtudnák, hogy van egy ügyvéd a városban, egy prosti fia, aki a rokonuk. Halálra rémülnének, főleg ha belegondolnának, milyen okos, és honnan származik. A tudását nekem köszönheti. Én adtam neki pénzt, hogy egyetemre járhasson. Én vettem meg neki az összes könyvét, és azokat a divatos ruhákat, amikre a fiatal pasasoknak szükségük van ahhoz, hogy beilleszkedjenek. Azon a napon, amikor megkapta a diplomáját, ott álltam a nagy épület előtt, és az üvegen át néztem befelé, hogy meglássam a fiamat. Minden hallgató két jegyet kapott az ünnepségre. A fiam a barátnőjének és a barátnője anyjának adta a magáét. Én csak annyit akartam, hogy vethessek rá egy pillantást, mialatt azt a díszruhát viseli, meg tekercset tart a kezében. Egyetlen fotóval is beértem volna, amin ketten állunk úgy, hogy ő fél kézzel magához ölel. Felnagyíttattam és bekereteztettem volna a képet, és kiakasztottam volna a verandára, hogy az orra előtt legyen mindenkinek, aki bejön az ajtón. Voltam olyan ostoba, hogy hagytam, hogy büszkeség lopózzon a szívembe. Továbbra is pénzt adtam neki, hogy befejezhesse a tanulmányait odafent, Dublinban. De arra a diplomaosztóra is azt a vézna kis barátnőjét vitte el, meg a lány anyját – akiknek sosem mutatott be engem.

* * *

Úgy szeretem az összes gyerekemet, ahogyan a fecske szereti a kék eget; ebben a tekintetben nincs is más választásom. Ahogyan a férfiakat, akik eljöttek hozzám, a természet irányítja. Éjnek évadján sírok miattuk. Gyakran ébredek arra, hogy a nevüket kiáltozom. Nem tudom, miért menekültek el tőlem. Sosem leszek teher a számukra. Ismerek egy főzetet, ami majd úgy elaltat, hogy többé nem ébredek fel. Már mindent elrendeztem. Annyi van hátra, hogy amikor nem tudok uralkodni a testem vagy az agyam felett, egy hajtásra megiszom egy pohárral a főzetből. Gyanítom, senki sem fog megsiratni. És akkor majd előkerül John-John, és eladja a házat annyiért, amennyit kaphat érte. Aztán ott fog siránkozni Ciss Briennél, és az emberek merő együttérzésből meghívják egy csomó italra. Hát nem rémisztő ez azok után, hogy egy életen át bemocskoltam a lelkemet érte és a többiekért? Viszont, de most tényleg, nem én magam írtam az életem történetét? És ha ezt elmondhatom magamról, amikor távozom ebből a világból, szerintem, az nagy dolog.