Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-065-7

ISBN e-book: 978-3-99146-066-4

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek: Malija, Piolka | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

I. fejezet

Az angyalok erénye, hogy nem hanyatlanak;

hibájuk, hogy nem fejlődhetnek.

Az ember hibája, hogy hanyatlik, erénye, hogy fejlődhet.

(Közmondás)

Damián

Csend volt, és sötét. Tudta, hol van, csak azt nem, hogy hogyan került oda. Pár lépéssel hátrébb ébredt fel, mintha elkábították volna. Ahogy észhez tért, tudta, hogy bajban van, mert kihalt, senki által nem látogatott területen találta magát. A város szélén elterülő, kihalt gyártelep közepén. Egy lámpa halványan megvilágította a romos épületeket és a körülöttük lévő sivár és kopott környezetet. A dohos szag, ami vegyült a por és a penész szagával, felkavarta a gyomrát.

Hogy ne csapjon zajt, levette a cipőjét és megpróbált észrevétlenül közelebb osonni. A közeli kis épület mögött megállt, és kikémlel mellőle. Halkan odalopódzott az egyik omladozó fal mellé, és próbálta kivenni az előtte mozgó alakot. Nem vették észre, így hozzásimulva a falhoz nézte az elé táruló eseményeket. Ott állt ő, fehér ing volt rajta és sötét nadrág, mezítláb a hideg talajon. Roppant magas volt, legalább másfél fejjel a körülötte állókhoz képest, testalkata erős, csupa izom, koromfekete haja az arca körül lebegett, tartása félelmet keltő, vérfagyasztóan fenyegető. Azonnal megismerte. Damián az. Előtte legalább tíz ember, akik ugyancsak álltak, némán, mozdulatlanul. Mintha megbénultak volna, nem mozogtak, csak néztek rá, mintha éppen egy érdekes történetet mesélne nekik. Látta, hogy mondott valamit az előtte állóknak, de túlságosan távol volt tőlük, nem hallotta.

Körülnézett, olyan menedéket keresett, ami mögött megbújva jobban látja és hallja, mi történik. A kis épület mellett volt egy üres csille, elég közel, hogy lásson, halljon mindent. Úgy dobogott a szíve, majd’ kiszakadt a mellkasából, de hajtotta a kíváncsiság. Megiramodott, ügyelve arra, hogy az apró kövek és törmelék ne csapjon zajt, ezért gondosan kikerülve őket a járműhöz sietett és elbújt a mögötte.

– Értetek küldtek. Van bármi, ami felment benneteket?

Nem ismerte meg a hangját. A máskor oly bársonyos, simogató, mély orgánum eltűnt, helyét reszelős, már-már horrorfilmbe illő vicsorgás vette át. Azok meg csak bámultak rá, mint valami istenségre, mozdulatlanul, megbabonázva meredtek a férfi gyönyörű arcára. Csend. Senki nem válaszolt. Érthetetlen volt számára, hogy ezek az emberek meg sem rezdültek. Mintha hipnotizálták volna őket, pedig a levegőben érezhető volt a rájuk leselkedő veszély. Ekkor Damián megragadta a hozzá legközelebb állót. Egy nőt. Egy kézzel, a nyakánál fogva magasba tartotta, fejét felemelte, és közel húzta magához. Látta, ahogy a férfi szeme színe kivilágosodik, a lába alatt a föld megremeg, és előtör világoszöld árnyalatban valamiféle erő, ami körül ölelte egészen a derekáig. Újra megszólalt:

– Felmenthet téged valamilyen indok? – A hangja idegen, mély és színtelen. Elakadó lélegzettel nézte a férfit, akiről azt hitte, hogy ismeri.

Nem válaszolt, erre hátrahajtotta a fejét és az égre nézett. A szeméből kiáramló kékes fény felkúszott az égre, és elnyelte a sötétség. Villámlani kezdett, majd ahol az energiájuk összpontosult, az irányukból a fény eszméletlen sebességgel visszaáramlott egyenesen a mellkasába, és szinte ezernyi szikrára szétrobbant. Az arca elváltozott, szinte láthatatlan lett, lába alatt a zöld örvény pulzáló forgásba kezdett.

A mozgó, vibráló energia lassan a lábaihoz kúszott, érezte a talpai alatt megmozduló köveket, mindene libabőrös lett, hosszú haja megemelkedett. Tudta, hogy el kellene mennie; veszélyben volt, hiszen ezt soha nem engedték, hogy bárki is lássa. Reszketve kapaszkodott meg az oltalmat adó csillében, hátát nekitámasztva vadul igyekezett összeszedni magát. Ha most megiramodik, azonnal elkapja és megöli. Kezét a szája elé kapta, hogy még véletlenül se árulja el magát, majd újra feléjük fordult.

Mint valami rongybabát, felemelte a nőt, akinek a mellkasából vörös és kék fénycsóva tört elő, a közepén fellüktetett. Nem állt nagyon közel, de hallotta, hogy a bőre felszakad, bordái hangos reccsenéssel eltörnek, szegycsontja kettéreped és megnyílik a teste, hogy látható legyen a benne dobogó szíve. Damián a szabad kezével benyúlt a mellkasába, amitől a nő teste megfeszült, majd hangosan felsikolt. Úgy tűnt, kiemelt belőle valamit. A nő megvonaglott, majd lógó végtagokkal a földre esett, ahogy a férfi eldobta. Az inge, az arca vérben úszott, de ez szemmel láthatóan nem zavarta, sőt. Kezében ott dobogott a nő szíve, körülötte ugyanolyan fény, mint Damián teste körül. Elengedte, de nem esett a földre: lebegett előtte. A mellkasából kiáramló, színes energia felerősödött, ettől a szív apró vörös szikrákra szakadt szét, majd a fehér kinyúlt érte, megragadta és elnyelte. Ahogy az ereje csillapodott, kicsit megemelkedett, egész alakja felragyogott. Amikor földet ért, egy újabb embert ragadott meg – egy fiatal fiút.

– Felmenthet téged valamilyen indok? – Megismétlődött az előbbi jelenet.

Végig nézte, ahogy végez az összes emberrel, akik között voltak fiatalok, férfiak és nők. Kezét a szájára szorította, hogy visszafojtsa a feltörni akaró sikolyát. Kihunytak a fények, a férfi erőtlenül rogyott térdre. Lehajtott fejjel nézte a szétterülő testeket, melyek hamarosan elhamvadtak és eltűntek az éjszakában. Előrehajolt, majd felállt. Mindene vörösben úszott, a keze, amivel kiemelte a lelkeket, a válláig vörös volt, ujjairól hagyta, hogy a hideg betonra csöpögjön a gőzölgő vér.

Kezét még mindig a szájára szorítva nekitámasztotta a hátát a csillének, és hang nélkül zokogott. Hogyan iszkoljon el, hogy Damián észre ne venné? Ha meglátja, őt is megöli érzelmek és könyörület nélkül, ahogy azokkal a szerencsétlenekkel tette. Hiszen ez a dolga, ezért van itt, az emberek között. Gyilkolni, takarítani.

Nagyon óvatosan kikémlelt és figyelte, nem vette-e észre. Damián még mindig ott állt, nézett maga elé, majd, mint egy varázsütésre, ránézett, lassan, fáradtan felé fordult és elindult. Fehér inge elöl csurom vér volt, úgy tapadt a testére, nadrágja piszkos, arca eltorzult, szemei helyén fehér fény világított. Egyenesen a rémült arcába nézett, és mintha vicsorgott volna, úgy közelített. Nagyon megijedt. Mint egy eszelős, rohanni kezdett, hátrahagyva a cipőjét, nem foglalkozva a hideggel, az éles kövekkel, elszórt szögekkel.

A sötét miatt nehezen tájékozódott; szinte vakon szaladt, talpait szúrták a kövek és az aszfalt. Rohant, nem akart meghalni. Megbotlott valamiben, amitől elvesztette az egyensúlyát és hasra esett, egyenesen rá a telefonjára. Gyorsan feltápászkodott és futott tovább, hogy már a tüdeje alig bírta. Néha megállt egy kicsit, hogy levegőt kapjon, remegve megkapaszkodva egy fában, hogy ne essen össze, de mindenfelől neszt hallott, úgyhogy futott tovább, nem foglalkozva az arcába csapódó faágakkal, a ruháját elszakító gazzal.

Egy parkba ért, ahol a lámpák halványan megvilágították a környéket. Itt egy kicsit biztonságban érezte magát. Odabotorkált egy padhoz, és leült. Remegett, mint a nyárfalevél, kapkodva szedte a levegőt. Valakit fel kell hívnia… de kit? Megemelte a telefonját, és majdnem sírva fakadt. Ahogy ráesett, ripityára tört. Remegő ujjaival próbált életet lehelni a készülékbe, de reménytelenül. Végignézett magán. A ruhája több helyen elszakadt, piszkos volt, izzadtságtól csatakos. Arcát remegő kezeibe temette.

„Most mit tegyen? Hova mehetne? Ki lenne, aki meghallgatná? Egyedül csak ő. Hiszen pont az ő parancsára van mellette. Majd megszánja? Nem. Odalökte neki, és ebből nincs szabadulás.” Mélyen felsóhajtott.

Halk neszt hallott a háta mögül. Felpattant és megfordult. Hosszú haja nedvesen tapadt a hátára és az arcára, annyira remegett, hogy a lábai alig tudták talpon tartani. Nagyot nyelve nyugtázta, hogy nincs ott senki, csak egy macska sétált el mellette. Próbált úrrá lenni a páni félelem felett, mely lassan elnyelte. Leült a padra, ripityára ment telefonját szorongatva lázasan gondolkodni kezdett.

Nem jutott másra, haza kell mennie. Újra végignézett magánt. Mindene csurom izzadtság, a ruhája koszos, rongyos. Cipőjét otthagyta, haja csapzott, tiszta víz. Így nem állíthat be egy motelbe sem. Barátait sem akarta megrémíteni. Mit is mondhatna nekik? Egyedül maradt, senkije, semmije nincs. Ő is cserbenhagyta, kijátszotta. Összetört megadással felsóhajtott. Ruhája sarkával megtörölgette arcát, felállt, és elindult haza.

Halkan elnevette magát. Mi a fenének rohant annyira, hiszen számára nem teljesen mindegy, hogy ott, a kihalt területen, vagy otthon öli meg? Ha elé áll, azonnal végez vele, előle nem lehet elbújni. Előle, előlük senki nem menekülhet. Megvonta a vállát, és reménytelen megadással lassan sétált a biztos halál felé.

***

Gyönyörű augusztusi meleg volt, a délelőtti napfény már kíméletlenül melegítette a levegőt. A parkban nagy volt a nyüzsgés: mindenki, aki tehette, a szabadban élvezte a hétvége első napját. Két férfi ült a nagy, hosszú asztalnál, amelynek a mellette álló hatalmas fa biztosított árnyékot. Beszélgettek, nézték a hétvégi vidám sokaságot, és élvezték a jó időt. Előttük pár doboz sör, és szemmel láthatóan a szabadidejüket verték el egy kellemes beszélgetés mellett.

Az emberek elkerülték őket, mintha szándékosan távol tartották volna maguktól a kíváncsi tekinteteket. Ez szemmel láthatóan nem zavarta őket; megszokták, ha rájuk bámultak, csak nyugodtan ücsörögve szívták magukba a nyári levegőt, a vidám társaságok önfeledt kikapcsolódását.

Pedig az emberek szerették legeltetni rajtuk a szemüket, de csak titokban, hogy ne vegyék észre. A hosszú szőke hajú alak magas, hihetetlenül széles vállú, rendkívüli testfelépítésű, jóképű férfi volt. A társa szintúgy, csak félhosszú, hollófekete, enyhén hullámos haja vonta körül az arcát. Mindkettőnek hideg, mélykék szemeiben ott ült a lenézés és megvetés, amit még tagadni is képtelenek voltak. Festményre illően szép arcukon tükröződött tekintetük flegma kifejezése. Mégis, ha valaki merészelt vetni rájuk egy óvatos pillantást, nézhette volna őket ikreknek, pedig borzasztóan különböztek, mert a szőke férfi barátságosan, kedvesen reagált, ha valaki vette a bátorságot, hogy ránézzen. Az öltözékük szintúgy erősítette ezt a benyomást, mert fekete póló, és ahhoz illő sötét farmernadrág takarta a testüket.

Itt azonban volt egy pont, amiben elütöttek, mert a sötét hajú, kevély tekintetű fickó csuklóit két széles, keményen szoros sport védő fonta körbe, amit rendszeresen megérintett, vagy csak szórakozásból igazgatta. Egy szép fiatal nő éppen rámosolygott, ő azonban rávillantotta jéghideg tekintetét, arca érdektelenségről árulkodott, testtartása megfeszült, mondhatni fenyegető lett. Mégis, akármilyen elutasító volt is, a nők tekintetét vonzotta: nem volt olyan lány, asszony, aki ne küldött volna felé jelzéseket. Görög szobrokat megszégyenítő teste és megjelenése mint a mágnes, úgy vonta magára a gyengébbik nem figyelmét.

Szóval láthatóan arra születtek, hogy a másik nemet elcsábítsák, vágyaikat felkorbácsolják, hogy a végén senki ne tudjon nekik nemet mondani. Pedig a hálójukba kerülni hatalmas hiba volt, hiszen az ilyen lusta beszélgetések, pihentető társalgások nem szóltak másról, mint a szép és számukra vonzó nőket, lányokat elcsábítani, használni, majd eldobni, ahogy éppen a kényük-kedvük szolgálta. Ritka esetben akartak adni; fő céljuk a saját élvezetük, kielégülésük hajszolása, nem a másik számára való örömszerzés volt. Mit várhatott volna tőlük egy esendő ember, amikor a két pasas csak annak tűnt? Hiszen ez volt a cél: elhitetni mindenkivel, hogy közülük valók. Ha tudták volna, hogy valójában kik és mik, biztosan nem nevettek, mosolyogtak volna rájuk.

A szőke férfi hanyagul a társához beszélt, aki kedvetlenül bámulta az asztalt, ujjaival türelmetlenül dobolt.

– Honnan veszed, Damián, hogy ma itt lesz?

Az megvonta a vállát.

– Megérzés. A lány mindig itt lebzsel.

A szőke megrázta a haját és felnevetett.

– Ha ennyire nincs ínyedre a dolog, minek jöttünk ide? Tudod, hol lakik, keresd fel és közöld vele, amit akarsz.

– Itt egyszerűbb lesz, és kényelmesebb.

– Kényelmesebb. Adj jelet a szándékaidnak.

A másik felemelte a fejét és mély unalommal egy családot nézett, akik vidáman nevetgéltek. A szokásos formáció: apa, anya és két gyermek. Kifejezéstelen arcát feléjük fordítva nézte az idillt.

– Ma azt fogom tenni. Baszottul unom az egészet. Két hete folyamatosan felbukkan ott, ahol vagyok. Ha akar tőlem valamit, közölje, ne kerülgessen, mint macska a forró kását. Ezt utálom bennük a legjobban. Miért nem lehet kimondani, amit akarnak?

Az ivott a dobozból, és kíváncsian nézett a másikra.

– Szeretné felhívni a figyelmedet. Ez nem bűn. Tetszel neki, akar tőled valamit, de nem mer lépni. – Gonoszul ránevetett. – Elnézve sokszor a kifejezéseidet, nem is csodálom. Neked kell lépned, ő nem fog.

– Van, aki ki meri mondani, amit szeretne. – Szemében megjelent a rá nem jellemző réveteg kifejezés. Uriel egy pillanatara megrökönyödött, de nem szólt. Nem volt értelme. – Leszarom, mit akar nekem jelezni. Mondja ki, nincs kedvem barkochbázni.

– Annak ellenére, hogy tapadnak rád, kurva patkány vagy velük, ugye tudod? Kelletlenül megvonta a vállát és a társára nézett.

– Minek tököljek? – Jóízűen megitta a doboz tartalmát, egyetlen szorítással kis gombócot csinált a dobozból, és a tőlük legalább tíz méterre lévő szemetesbe dobta. – Közlik, mit akarnak, én pedig teljesítem, ha akarom.

– Emberek, Damián. Kiszámíthatatlanok, érzékenyek és törékenyek. Ezt nem árt, ha szem előtt tartod.

– Úgy lesz. Te meg azt, hogy nem érdekel a véleményed. Szarok arra, hogy mit akarnak az emberek. Itt vagyok, mert nincs más választásom. Élem az életüket. Miért ne kaphatnám meg azt, ami a legtöbbet ér bennük? Élvezet, ennyi.

Ránevetett, szeme hidegen csillogott. Ilyenkor kedve lett volna Damián szép arcába mászni.

– Akkor mi a fenének hajszolod őket? Bettinél minden vágyadat teljesítik.

Kényelmetlenül mozgolódni kezdett a helyén, és türelmetlenül dobolt az asztalon.

– Lehet, de néha kellemesebb megkapni anélkül, hogy fizetnék érte. Nézz rájuk, a hétköznapi emberek között a legjobb válogatni.

– Értem. Egyetértek, de akkor mi a picsát akarsz a lánytól? Ennyire tetszik?

Damián kibontotta a másik dobozt, és elfintorodott.

– Voltaképpen nem. Túl alacsony, túl gömbölyű. Formásnak formás, de semmi nincs rajta, amit én azonnal megkívánnék. Más helyzetben simán elmennék mellette.

– Hm. Akkor minek pazarolod rá az energiádat? Nem szoktál te ennyire körülményes lenni.

Ránézett, arcán a tőle megszokott türelmetlenséggel, lemondással. Megnyalta a száját, és tett egy önkéntelen mozdulatot.

– Magam sem tudom. Van benne valami különös, megmagyarázhatatlan. Egyébként nekem mindegy milyen, a lényeg, hogy ember legyen. Azokkal jobb.

– Ismerlek, Damián. Egy időben a megcsalt, gyermekes feleségeket befolyásoltad. Még rájuk sem vesztegettél ennyi időt. – Ivott pár kortyot, és jólesően hátradöntötte a fejét. – Arról nem beszélve, hogy a mostani áldozataid mind kivétel nélkül kirakatba való plázacicák.

– Az üresfejű szépségekkel könnyebb; azok nagyon könnyen térdre kényszeríthetők. A férjes asszonyokkal több a gond, több energia kell hozzájuk. Velük egyébként jobb is volt, több bennük az érzelem, a szenvedély, amit otthon már nem kapnak meg. Minden apró mozdulatért hálásak. Sőt, együttléteink során már nem kellett elvennem az akaratukat.

– Tudom, Demetrius sokat mesélt erről. Sokukat hetekig magatok mellett tartottátok, voltak, akiket nehezen engedtetek el.

– Nem becsülték meg őket, mi viszont igen. Rohadt jó volt velük, de vissza kellett engednünk a családjukhoz. Felháborító, hogy addig, amíg nem szívódtak fel, nem tartottak rájuk igényt, ám amint kiszakadtak a családból, égre-földre keresték őket. Demetrius szerette figyelni a családokat, amikor az anya visszakerült hozzájuk; nem akartuk, hogy bántsa a férj őket, ő az ilyesmire allergiás.

Összenevettek.

– Manapság a hírességekre specializálódtál. Mióta egyedül csíped el őket, nem láttalak, csak híres üdvöskékkel.

Damián kiegyenesedett, tekintete jéghidegen meredt rá. Ez a téma mindig kedvére való volt, imádta boncolgatni a nőket, a viselkedésüket.

– A nagyképűségük, túlzott magabiztosságuk teszi izgalmassá a dolgot. Jól feldob, ha megalázhatom és térdre kényszeríthetem, miközben akaratuk ellenére használom őket. Azt hiszik, övék a világ, mindenki értük rajong, a lábuk előtt hever. Ha velem találkoznak, ők könyörögnek, ők térdelnek, ők szolgálnak, és ez nekem nagyon tetszik. Némelyiknek annyi akarata nincs, hogy egyedül öltözzön fel… különös, mennyire kiszolgáltatják magukat, én pedig minél jobban szenvednek, annál jobban élvezem az együttléteket. Ez ilyen egyszerű. Bebizonyítom nekik, mennyire semmit érők, és azok is. Nincs értékük.

– Veszélyes vagy, tudod?

– Próbáld majd ki. Ő könyörög, kínlódik, te pedig már nem tudod, hol a határ. Tökéletes eksztázis.

– Én nem megyek ilyen messzire. Nekem elég, ha látom az örömüket.

Kedvetlenül megvonta a vállát. Nem tudta megérteni, miért ilyen elnéző velük a társa. Az emberek alantas érzései soha nem hatották meg a kemény lelkét. Uriel azonban foglalkozott velük, amihez neki nem volt türelme.

– Ha a lány itt lesz, magammal viszem és kiderül, megéri e rá pazarolnom az időmet. Mindent meg fog kapni, de csak akkor, ha én is megkapom, ami nekem kell. – Abbahagyta a dobolást, érdektelenül körül nézett. – Vannak igényeim. Ha teszi, amit kell, akármi is lehet belőle. A haja az tényleg szép, tetszik a szeme színe, de ennyi.

Damián szeme megváltozott. Ivott egy kortyot, az asztalra könyökölt és a barázdákkal játszott az ujjaival – úgy nézte őket, mintha egy komplett regényt rejtettek volna közéjük. Nagyot sóhajtott, és a társára nézett.

– Láttad az éjszakai égboltot?

– Igen. Szép nyári idő van, ilyenkor jó kint lenni éjjel.

– Néztem az eget, a csillagokat. Az éjjel észszerűtlenül ragyogtak. A holdfény szinte szikrázott.

Uriel nézett rá, s nem értette, miért hozta ezt föl. Valóban csodaszép volt az éjszakai égbolt, de sűrűn ilyen. Semmi említésre méltó nem volt benne az éjjel. Damián forgatta a dobozt és elgondolkodott. Nagyot sóhajtva lehunyta a szemeit, fejét hátradöntötte.

– Nem mindig ilyen az ég éjjel. Vannak különleges éjszakák, amikor jobban ragyognak. Forró a levegő, ragyognak a csillagok és vakítóan világít a hold… úgy érzed, ott vagy köztük, folyik rólad a víz, és nem látsz mást, csak a fényüket. Elveszel köztük.

Uriel előredőlt. Meglepetten vizslatta a másik arcát, amiről semmit nem tudott leolvasni, csak vágyat, mérhetetlen nagy vágyat, amit hosszú földi létük során soha nem tapasztalt nála.

– Ez most hogy jutott eszedbe? Mit akar ez jelenteni?

Nagyot nyelt, kinyitotta a szemeit és ránevetett. Hideg tekintete most más volt.

– Egy könyvben olvastam. A címére már nem emlékszem, de jó könyv volt. Romantikus regény. Uriel hitetlenkedve elkuncogta magát, majd hangosan felkacagott. Megrázta hosszú szőke haját, és önfeledten hahotázott.

– Te és a romantika! Annyi közötök van egymáshoz, mint kerti budinak a lehúzó lánchoz. – Tovább nevetett. Figyelmét elkerülte, hogy a másik nem nevet; tekintete elréved, és arca megváltozik. – Majdnem megvezettél.

Damián újra ránézett, hideg szemei megvillantak.

– Örülök, hogy feldobtalak.

Vadítóan szép, vörös hajú lány közeledett hozzájuk. Nézte az asztalt, és a telefonját szorongatva odalépett melléjük.

– Elnézést, sajnos nincs több hely. A többiek nemsokára megérkeznek, leszünk egy páran. Elfoglalhatom az asztal másik felét?

Mind a ketten úgy néztek rá, mint éhes oroszlán az előtte hívogatóan grasszáló gazellára. Azonnal megérezte a belőlük áradó jelzéseket, de kellett neki a hely, ezért félszegen újra rájuk mosolygott. A szőke szólalt meg először, nem tagadva, hogy mi játszódik most le a gondolataiban. És azok nem egy kellemes bájcsevejről szóltak, de udvariasan csak az asztal másik felére mutatott:

– Csak nyugodtan, minket nem zavar.

A lány megnyalta a száját, s kerülve az éhes tekintetüket a szőke fickóra mosolygott. – Köszönöm.

Nem kellett sokat várniuk. Egy fehér, kicsi autó gurult a parkolóba velük szembe. Kiszállt belőle egy fiatal lány, akinek hosszú haja össze volt fogva, bő pólóban és térdig érő nadrágban olyan volt, mint egy bakfis. Kiszúrta a lányt, aki az asztal mellett állt, bevágta az ajtót, és futva közelített felé. Vidáman megölelték egymást, és leültek.

– Szabina! Minden rendben?

– Igen.

– Nem sikerült?

Leültek a padra, a lány előredőlt, homlokát az asztalra tette, és elkínozottan felnevetett.

– Nem. Ez a nyavalyás kis dög leállt félúton. Egy fickó vontatott el a legközelebbi szerelőműhelyhez. Nem találták a baját, mert azonnal indult, ahogy odaértünk.

Egymásra néztek és mosolyogtak. Szabina elővette a telefonját és a fülhallgatóját.

– Fel kell hívnom, hogy kések. Majd délután elmegyek hozzá. Nem iszunk valamit? Melegem van.

– Miért ne? Felhívom a többieket, hogy nem leszünk itt.

– Menjünk! Szeretnék már ezen túl lenni. Nem szereti, ha nem úgy történnek a dolgok, ahogyan azt ő elképzelte.

– Ne kísérjelek el?

– Ne. Jobb az ilyet egyedül intézni. Csalódott és mérges lesz. Jobb, ha senki nincs velem. Csendben felálltak, és az autóhoz sétáltak. Damián és a társa reménytelenül nézték őket ahogy beülnek az autóba és elmennek. Uriel kissé türelmetlenül nézett a másik érdektelen arcára.

– Mi a fészkes fenére vártál, baszki? Az a kis vörös bitang jól nézett ki.

Damián mogorván nézett körül.

– Nem tudom. – Mérgesen Urielre nézett. – Ha annyira bejött neked, miért nem szólítottad le? Engem a másik érdekel.

Uriel elhúzta a száját, ruganyosan felugrott, megitta a doboza tartalmát, és nevetve összekötötte a haját.

– Na, mindegy. A mai nap már elúszott.

Damián felállt, és az asztal másik végéhez sétált.

– Nem reménytelen, mert itt maradt a telefonja és a fülhallgatója.

Gondolkodás nélkül felmarta a készülékeket az asztalról, és csatlakozott a másikhoz.

– Majd meglátjuk, mi lesz ebből.

Elhagyták a parkot.

Kint szakadt az eső. Nem volt vihar, igazi nyári zápor hűsítette a levegőt. Sötét volt. A hatalmas lakásban beszélgettek. Damián a nappali kanapéján feküdt, barátja a fotelben pihent.

– A többiekkel mi újság?

– Semmi. Hívás alig van mostanában, úgy látszik, a nyár kicsit lenyugtatja a legalját. Majd ősszel megint mehetünk állandóan.

Damián az egyik kezét a feje alá rakta, másik keze a hasán nyugodott.

– Jó ez a nyugalom. Egyre jobban kikészülök, amikor ölnöm kell. Szeretem kipréselni belőlük az életet, de feldob a gondolat, hogy így nincsenek áldozatok. Ádám megint a városban van. Nem tudom, mit keres itt. – Becsukta a szemét. – Uriel.

– Mondd!

– Nem szeretem az esőt.

A másik az ablakhoz lépett és kibámult rajta. Nézte a nyári éjszakát, a kellemes, hűsítő záport.

– Én szeretem. Mi a bajod vele?

– Eltakarja az eget. – Felsóhajtott. – Ilyenkor komorak az éjszakák.

Uriel nézte a fekvő társát, aki lehunyt szemekkel beszélt. Arra gondolt, hogy kifaggatja, mitől változott meg ennyire. Három éve ezt csinálja. Hirtelen témát vált, az égről beszél, arcára kiül egy megmagyarázhatatlan kifejezés, ami előtte távol állt a viselkedésétől. Még mindig kegyetlen, ádáz gyilkos volt, nem ismert kegyelmet, ha ítélkeznie kellett. Minden társával, követőjével ellentmondást nem tűrően, durván beszélt, mégis, ha felhozta az éjszakai eget, megváltozott. Lágy hangon beszélt, vágyakozva meredt az égre.

– Elárulod végre, hogy miért az a vesszőparipád?

– Pofa be, Uriel! – Hangja nyugodt volt, de kissé lekezelő. – Egyszerűen gyűlölöm az ilyen komor időszakot.

Uriel bosszankodva töltött magának egy italt, és leült.

– Csak érdeklődtem.

Az asztalon fekvő telefonra nézett.

– Csörgött már?

– Nem. Szerintem lemerült, biztos, hogy keresi. Majd elviszem neki, tudom, hol lakik.

Uriel felnevetett.

– Azért légy óvatos, ha ajtót nyit. Annyi időt hagyj neki, hogy köszönjön.

A két férfi nevetett. Mintha arról beszélgettek volna, hogy éppen melyik filmet nézzék meg, és melyik moziban. Az, hogy a másik fél mit akar, egyáltalán nem érdekelte őket. Nem volt rá szükség. Kegyetlenül, érzelmek nélkül tudták megtörni bárkinek az akaratát. Elég volt mélyen a szemükbe nézniük, és mintegy varázsütésre, megszűnt minden ellenkezés, csak az volt, amit akartak. Mint amikor bedrogoznak valakit, csak annyi különbséggel, hogy a tudta éber marad, tud beszélni, közben a benne lévő érzelmei feldübörögnek, hogy minél jobban ki lehessen zsákmányolni.

– Ádám mit akar itt?

– Nem tudom. Tegnap megkeresett.

– Volt valami célja, vagy megint csak felbosszantott?

– Furcsán viselkedik.

– Tartsd szemmel, a testvéred komoly ellenfél.

Meglepetten kapták fel a fejüket, mert megszólalt a kaputelefon. Damián felpattant, és az óráját nézte.

– Mindjárt tizenegy. Ki az? A többiek ide jönnének az előtérbe, ez csak ember lehet.

Uriel ért először a kitartóan csörgő készülékhez. Megnyomta a gombot, és barátságosan beleszólt:

– Igen, tessék.

– Jaj de jó! Ne tegye le! Jó estét. Kérem, lerobbant az autóm, nem találom a telefonomat, szeretnék segítséget kérni.

Uriel egy pillanatra ledöbbent: ezt nem akarta elhinni. Damián mellé lépett.

– Mi a gond?

Uriel elnevette magát, és nem válaszolt.

– Ilyen nincs, basszus. Ezt a kibaszott mázlit!

– Kinyögöd végre, hogy mi van?

– Ő az. Lerobbant az autója, itt, az út mentén. Segítséget kért. Mit mondjak neki?

Türelmesen várt, mivel Damián nem válaszolt, csak nézte a képernyőt, így kénytelen volt válaszolni neki. Lenyomta a gombot.

– Miben segíthetünk? Mi történt az autóval?

– Nem indul, egyszerűen leállt. Nagyon esik az eső, borzasztóan sötét van. Kérem, csak szeretnék telefonálni egyet, ha nem gond. Nem akarok az út mellett éjszakázni.

Damián unott arccal felkapta a cipőjét, és fogta a kulcsait. Halkan, hogy a lány ne hallja, a barátjához hajolt.

– Kapcsold fel a világításokat, nagyon fél a sötétben. Majd én megyek, te meg tartsd szóval, nehogy felszívódjon. Sietek.

– Hogy éred el, hogy kövessen?

– Csak lépje át a küszöbömet, nem fogom elengedni. Akármi legyen is, ma az fog történni, amit én akarok.

Uriel megvárta, hogy távozzon, és újra beszélni kezdett hozzá.

– Mindjárt ott lesz valaki. Maradj a lámpák alatt, és várd meg.

A lány kedves, vékony hangjára elmosolyodott.

– Rendben. Csak egy telefon, ígérem. És köszönöm szépen.

– Mi lehet vele a gond?

– Nem tudom, simán leáll, és nem indul újra. Több mint félórája próbálkozom vele. Kérem, maradjon velem, nagyon sötét van!

– Értem. Figyelj. Kinyitom a kaput, lépj be, ott nem kell félned.

Várt egy kicsit, majd újra hívta:

– Így jobb?

– Igen. Köszönöm. Már látom. Mindjárt itt van. Még egyszer köszönöm.

– Nincs mit. Érkezik a segítség.

Uriel megint nevetett, és állt ott egy darabig. Ez egyszerűen hihetetlen. Végre az ölébe pottyan, és unott pofával kapja fel a cipőjét. Mintha nem is akarná olyan nagyon a lány közelségét, pedig mióta meglátta, érdeklődik iránta. Felfoghatatlan, mennyire érdektelen és érzéketlen lett.

Nézte a képernyőn, ahogy megáll a lány előtt és kiszáll. Nagyot sóhajtott; csak remélni tudta, hogy most az egyszer minden rendben lesz. Letérdelt, várt. Mezítláb állt a kövön, megvárta a smaragdszínű fényáradatot, és mielőtt ugrott, még egyszer utoljára a képernyőre nézett.

– Sok sikert, barátom!

Az eső elállt, de minden vizes volt. Ahogy közeledett a kapu felé, látta, hogy ott áll és várja. Ruhája nedves volt, rázta a hideg. Megállt a kapu előtt, kinyitotta, és a lány elé lépett.

– Hol van az autó?

– Az út mellett.

Szabina, amikor meglátta, meglepődött, de nem szólt semmit. Megismerte őt, hiszen hetek óta folyamatosan találkoztak.

Odamentek a kocsihoz, Damián beült és próbálta beindítani, de a jármű megmakacsolta magát. Próbálkozott még kétszer, de nem indult. A lány mellette ült, reménykedve várta, hogy hátha beindul a motor. Hasztalan. Előrehajolt, rátámaszkodott a férfi térdére, kitapogatta a kis kallantyút és meghúzta. A motorháztető enyhén megemelkedett.

– Talán valamelyik gyertya.

Nem foglalkozott a másik meglepett arcával, kiszállt és az autó elejéhez ment. Felnyitotta a tetőt, és az elemlámpával kémlelte a belsejét. A férfi mellé lépett, és vele együtt nézte az autó belsejét.

– Úgy látom, minden rendben van.

Türelmetlenül felszisszent; a cipője csúszott a vizes füvön. Hogy jobban be tudjon hajolni, egyik kezével megtámasztotta magát a jármű oldalán, másik kezével megfogta a férfi derekát és mérgesen nézte a motortér belsejét.

Damián megmerevedett és a lány arcát nézte, ő pedig erről tudomást sem véve megrángatott egy köteg kábelt.

– Ne tedd ezt velem! Indulj, te kis mocsok!

Beült a kormány mögé és indított, de az autó egyszerűen nem volt hajlandó azt tenni, amit akart. Reményvesztetten hajolt a kormányra, és újra próbálkozott.

– Ne hagyj most cserben!

Damián mellette állt, behajolt, és a műszerfalat nézte. A tank félig volt, semmit nem jeleztek a kontroll-lámpák. Szabina remegve próbálkozott, az autó egyre lomhábban válaszolt, és nem indult.

– Szerintem add fel. Ez nem fog beindulni.

Fejük milliméterekre volt egymástól, érezték a másik illatát, lélegzetvételét. Nem mozdultak. Szabina már feladta, keze a kulcson volt, de nem indított rá, Damián lassan felé fordult, majd rámosolygott. Ezt már szerette: közel volt hozzá, könnyebben tudta manipulálni, ami bitang gyorsan és biztosan működött. Haladt a célja felé, ami a lányra nézve egyenlő volt a biztos csapdával.

– Gyere, telefonálj egyet!

A lány nagyot nyelt, mert a férfi nem húzódott el, így nem tudott kiszállni. Kihúzta a kulcsot, bekapcsolta az elakadásjelző lámpát, és a szemébe nézett.

– Ígérem, csak egy telefon. Az enyémet elhagytam.

– Csak egy telefon, semmi más, Szabina.

Lassan felegyenesedett, megfogta a lány kezét és kihúzta az autóból, kezéből kivette a kulcsot. nAhogy a keze a kezébe simult és lágyan megszorította, majdnem elvesztette az önkontrollját, hiszen ott állt mellette, testére nedvesen tapadt rá a pólója, ami most nem volt sokkal nagyobb. Meleg volt a levegő, mégis fáztak mindketten. Nagyot nyelt, de nyugodtan lezárta az autót. Fogta a lány kulcsait, és zsebre vágta.

– Gyere, bentről tudsz telefonálni, és nem ártana megszárítkoznod sem.

Ennyit még ki tudott nyögni. Csak legyenek a lakásban, akkor már nyert ügye van. Ezért nem ért hozzá; nem akarta elijeszteni. Pedig mennyire közel volt a szája hozzá, milyen forró volt a lehelete! Szerette volna kipróbálni, hogy minden ráhatás nélkül visszacsókolná-e, de nem tette. Majd’ beleőrült, de nem tette. Ő elindult, a lány tétovázott egy kicsit, de követte, és beült mellé az autóba.

Kitartóan igyekezett hosszú, hullámos haját megregulázni, ami nedvesen tapadt a ruhájára.

– Ne aggódj, nem vagyok annyira vizes, kicsit már megszáradt a ruhám.

– Nem aggódom.

Nem néztek egymásra. Vezetett, Szabina pedig zavartan nézte a kezeit, amik remegtek. Előrehúzta a hosszú haját, csavart rajta egyet, és hátradobta.

Ahogy megérkeztek, Damián kiszállt az autóból, a lány azonban némán a házat figyelte – valamiért tétovázott. Ő tudta, hogy ez nem fogja éppen megkönnyíteni a dolgát. Muszáj tennie valamit; nem akarta, hogy elmenjen. Odasietett, kinyitotta neki az ajtót, és felé nyújtotta a karját. Nem szólt semmit, várta, hogy a lány megfogja a kezét és kiszálljon. Némi habozás után keze a kezébe simult és lassan kiszállt, lesütött szemekkel nézte, ahogy becsapja az ajtót és megáll előtte.

Felnézett rá, nagy szemeiben csupa kérdés, keze már valósággal szorította az övét. Damián nem gondolkodott; finoman nekinyomta az autó oldalának, és szája a szájára tapadt. Nem utasította el: alig hallhatóan felsóhajtott és viszonozta. Nem engedte el a kezét, egyre jobban szorította, a másikkal megfogta a nyakát és szorosabban magához húzta, nem hagyott neki időt gondolkodni. Csókjuk egyre szenvedélyesebb, mélyebb lett. Elengedte a kezét, mert vágyott az érintésére, de ő csak a pólója szélét markolta meg, miközben az ő szabad keze finoman végigsiklott az enyhén vizes ruháján, ott, ahol kitartóan a melleire tapadt. Nem érdekelte, hogy mit akar a lány, a lényeg az, hogy akarta őt. Szája a nyakára vándorolt, nyelve kitartóan simogatta a bőrét, amitől szorosan hozzá tapadt, és most már hangosan felsóhajtott.

– Nedves a ruhám, koszos vagyok.

Nem emelte fel a fejét, annyira jól érezte magát, hogy az sem érdekelte, ha a vizes autón lesz az övé. Magához szorította, szája újra a száját érintette.

– Éppen ez benne a lényeg.

Csókja már nem volt óvatos, nyelve a lány szájába nyomult, amitől megremegett. Kezei elengedték a ruháját és besiklottak alá, megérintették a hátát, majd előrecsúsztak egészen a mellkasáig. Damián nem hitte el, hogy megérintette. Ettől a lágy, puhatolózó érintéstől testén vad remegés vonult végig, erőteljesen a lány szájába nyögött, megmarkolta a haját, a fenekét, és magához rántotta.

Szabina ekkor sem húzódott el tőle, a vállaiba kapaszkodott, mert nem tudott megállni a lábán.

A férfi megölelte a derekát és erősen tartotta, mert nem akart elszakadni a lány szájától. Haját egyre erősebben markolta, keze a combjára vándorolt, egészen megemelte, és már éppen hagyta volna, hogy köd boruljon rá, hiszen ujjai határozottan kigombolták a nadrágját és tolták le róla, amikor a zsebében megszólalt a telefonja, és kitartóan csörgött. Szétrebbentek, mindketten remegtek, kapkodták a levegőt. Anélkül, hogy elengedte volna, elővette a készüléket és felvette. Rekedten, türelmetlenül szólt bele.

– Igen!

– Damián?

Kedve lett volna mind a két társát felnyársalni, mert megzavarták a legrosszabb pillanatban. Keze a fehérneműjének korcát markolta, amit még mindig nem engedett el.

– Mi a fenét akarsz most?

– Semmit.

– Helyes.

Kinyomta, nézte egy darabig a készüléket, és zsebre vágta. Most már csillapodnia kell, elmúlt a remek pillanat, a lány remegve húzódott el tőle, de nem tolta el magától. Átölelte a derekát és hozzá bújt. Hagyta, hogy a testéhez szorítsa, arcát a vállára nyomta.

– Nagyon hideg van.

– Menjünk be!

Nem szólt, dideregve bólintott, hagyta, hogy elengedje, majd a lakásba vezesse. Nem ellenkezett, amikor becsukta mögöttük az ajtót. Megállt előtte, nézte a lány arcát, aki szemmel láthatóan zavarban volt.

– Szeretnék telefonálni, Damián.

A halk kérés eredménye az lett, hogy a férfi kivette zsebéből a telefonját, s a kezébe nyomta. Két kezébe fogta az arcát és folytatta amit az autó mellett elkezdett. Lágyan, csókolta közben neki nyomta az ajtónak. Összeszorította a szemeit és átölelte a nyakát kezében a készülékkel. Valahogy elillant az ötlete, hogy telefonáljon.

Őrült jól érezte magát, ahhoz képest, hogy délután még arról beszélt Uriel–nek, nem talál benne semmi vonzót, csak a haját. Ahogy a lány szája az övéhez ért, nem akart mást, csak vele lenni, megszabadítani a ruhájától és érezni a testét, ahogy hozzá simul. Nem vált el a szájától, nadrágját határozottan egyre lejjebb tolta, ami a térdeinél megadta magát és lecsúszott. Keze a fehérnemű alá siklott, mire a lány meglepetten elfordította a fejét.

– Ez nem jó ötlet.

Még jobban neki nyomta az ajtónak és magabiztosan rámosolygott.

– Csak annyit kell kimondanod, hogy nem akarod és elengedlek.

Szabina lehunyta a szemét és nagyot nyelt. Meg akart szólalni, de nem tudott. Na ezt már szerette, minek feleslegesen dumálni? Megmarkolta a haját, felé fordította az arcát szája újra a szájára tapadt. Annyira vágyott rá, hogy már nem érdekelte semmi, csak az, hogy minél előbb az övé legyen. Nyelve a lány szájába nyomult, erősen megmarkolta a fenekét és magához rántotta.

Szabina megadóan felsóhajtott. Keze a pólója alá vándorolt a derekától egészen a nyakáig, amitől a férfi megrándult. Halk cuppanással elvált a szája a lánytól és levegő után kapkodva ködös tekintettel az arcára nézett. Nem tétovázott, ölébe kapta, felsietett vele a lépcsőn, bevitte a szobájába és az ágy előtt talpra állította. Megfogta a nedves pólót, áthúzta a fején, majd levette a sajátját. Hogy a lány ne gondolhassa meg magát, szája újra birtokba vette az ajkait, kivette kezéből a telefont és az éjjeli szekrényre dobta. Ahogy hűvös bőre az ő forró testéhez ért elvesztette minden önuralmát. Gyorsan levette róla a melltartóját és hanyatt döntötte az ágyon, gondosan ügyelve arra, hogy a szájuk ne váljon el egymástól, nem akart ellenkezést hallani, mire oda jutna úgy sem tud majd.

Pillanatok alatt megszabadult a maradék holmiktól amik csak akadályozták a terveiben, nem maradt csak a lány bugyija. Ránehezedett és ott folytatta ahol abbahagyta. Nem zavarta, hogy még nem engedte el magát, lábait összezárta, kezeit ökölbe szorítva a feje mellé tette. Damián kitartóan csókolta, hol erőszakosan, hol lágyan odaadóan, ami meghozta a gyümölcsét. Szabina halkan felsóhajtott, megérintette a mellkasát és lassan simogatni kezdte a bőrét, amit inkább ne tett volna. Ettől az érintéstől a férfi hangosan felnyögött, egyik keze határozottan megmarkolta a mellét, másik a tarkója alá csúszott és magához szorította a száját. Kapcsolt. Lassítania kell, mert nem lesz jó vége, a lány ellenkezni fog, ő meg a büntetéstől üvölteni mint a fába szorult féreg.

Felemelte a fejét és halványan elmosolyodott, mert csalódott sóhaj volt a válasz. Lassan feltérdelt és nézte az előtte elterült testet. Meglepődött, mert nem gondolta, hogy milyen szép formás alak bújt meg a bő rongyok alatt. Finoman végigsimította minden porcikáját, lassan lehúzta róla a fehérneműjét közben szájával végig simította a bőrét. Mire újra a szájához ért minden ellenkezés eltűnt belőle, boldogan húzta magához, belemarkolt a hajába és kissé megemelve a fejét viszonozta a csókját, ami már követelőző volt nem óvatos. Addig tette ezt amíg a lány teste remegni nem kezdett alatta, ekkor szája levándorolt a nyakára, ajkaival lágyan végig simította a bőrét. Ettől Szabina halkan felsikoltott, testét az övéhez préselte.

Szája a füléhez ért és halkan, szenvedélyesen suttogott.

– Akarsz még telefonálni? – Belecsókolt a nyakába.

– Én azt hiszem az lenne a helyes.

Szabina kezeit a mellkasára tette és remegve simogatta, amitől halkan felkiáltott. A lány érintése elemi hatással volt rá. Egész testében remegett, térdeivel a combjai közé furakodott, melléről a feneke alá csúszott a keze és megemelte. Nem érdekelték a következmények, vele akart lenni, benne akart lenni. Csak annyira vált el a lány szájától, hogy beszélni tudjon. Szabina keze a nyakára siklott másikkal a hajába markolt, ugyan úgy kapkodta a levegőt mint ő.

– Damián. Mondanom kell valamit.

A férfi lenézett rá, megsimogatta az arcát, bátorítóan rámosolygott.

– Mit szeretnél mondani?

Lehajolt, nyelve újra a szájában volt, Szabina pedig feladta. Nem tudott vele ellenkezni. Türelmetlenül megmozdult alatta. Damián ezt felismerte, tisztában volt ezekkel az apró jelekkel. Ezért a szájába suttogott.

– Ki kell mondanod. Addig nem tehetem meg.

– Nem lenne szabad de…

– Miért is nem?

– Tudod én.

– Igen?

– Igen, akarom.

Erre várt. Nem szépítgette a dolgokat, vadul erőszakosan megmozdult, lenézett és örömmel látta, hogy minden ellenkezés elszállt. Szabina teste hevesen megrándult, teste ívben megfeszült, kezeivel a vállába kapaszkodott és hangosan felsikoltott. Nem állt meg, nem tudott volna. Vadul csókolni kezdte, kezeit a kezeibe kulcsolta és a feje mellett a párnára szorította, becsukta a szemét. Szabina kitépte kezeit az övéiből, és a nyakára tette, ettől ő már nem volt ura önmagának. Megtámasztotta magát és már nem érdekelte semmi más, csak a saját kielégülése.

Hallotta a lány hangját ahogy a nevét suttogja, a saját kiáltásait. Érezte ahogy a teste alatta ívbe feszül, kezeit ahogy lázasan simogatják a vállát és a nyakát, szájában a könnyei ízét. Szíve őrült iramban kalapált, légzése kihagyott ettől egyre vadabbul mozgott mert el akart veszni, elveszni a lányban aki hangosan felsikoltott, majd ő is felkiáltott és magához szorította amennyire csak tudta.

Arca a lány nyakán pihent, próbálta összeszedni magát. Lassan felemelte a fejét és nézte a őt, aki alatta pihegett és remegve, szorosan ölelte. Nem volt kedve elszakadni a testétől, nem is siette el. Ujjaival letörölte a könnyeit és lágyan megcsókolta az ajkait. Ahogy hozzá ért a szíve őrült iramban feldübörgött, teste összerándult, nem tudott megmozdulni. Szabina ugyan így megremegett és meglepetten felkiáltott. Kapaszkodtak egymásba, mozogni nem tudtak, a testük azonban tombolt. Damián tudta mi történik velük hiszen az egész neki volt köszönhető. Szabinára nézett, aki szemeit összeszorítva hang nélkül szenvedett, közben kezeivel szorította őt.

Be kellett csuknia a szemeit, mert az arcának látványa fokozta a szenvedését. Mindketten lihegtek, szívük annyira vert, hogy azt hitték nem bírja a tempót, homlokukat egymásnak támasztották és várták, hogy vége szakadjon a szenvedésüknek.

Az azonban nem hogy csillapodott volna, hanem egyre erősödött. Szabina szaggatottan, erősen zihálva a fülébe suttogott.

– Segíts kérlek. Mi ez? Nem bírom. Rekedten, elkínzottan válaszolt.

– Ezen túl kell esnünk. Mindjárt elmúlik.

Percekig várták kínlódva, hogy abba maradjon, de egyre erősebben, kínzó hullámokban tört rájuk, amit a lány nehezen viselt. Alsó ajkát elharapta, vére a nyakára folyt, amit megpróbált remegő ujjaival letörölni, de nem járt sikerrel, mert ahogy a bőréhez ért annyira erősen tört rá a remegés és a kínzó érzés, hogy feladta.

Szabina már halkan sírt, teste őrült rohamait nem tudta elviselni.

– Szédülök, nem bírom tovább.

Még percekig kitartott, az egyre jobban fokozódó érzelmi hullámok már szinte szünet nélkül törtek rájuk, kíméletlenül megrángatva minden idegszálukat. Damián nem törődve az érintés okozta heves hullámmal, karjával szorosan megölelte a lány derekát a másikkal a vállát és magához szorította, aminek hangos sikoly és őrült kiáltás lett vége.

– Próbálj lazítani. – Nagyot nyelt, mert már neki is nehezére esett lélegezni is. – Hamarosan elmúlik.

– Mi történik velünk?

Damián teste egyre vadabbul rándult össze, ezért felkiáltott, és hallgatta a lány hangos sikolyait.

– Most alakul ki ami összeláncol minket.

Suttogni tudott csak, mert egymás hangjára is erősen reagáltak, mint az érintéseikre. Szabina kezdte feladni, arcát a vállába temette, hogy sikolyait elfojtsa, majd a teste elernyedt. Damián magához szorította és engedte, hogy a kiáltásai felszabaduljanak.

Több mint félóra szenvedés után izmai ellazultak. Hevesen lihegett ahogy oldalra fordult. Amint össze tudta szedni magát, felkönyökölt és a lány arcát simogatta. Ő is kinyitotta a szemét és egyenesen rá nézett.

– Mi volt ez?

Damián magához húzta, keze a hátát simogatta.

– Köteléket kaptál Szabina.

Szorosan hozzábújt, arcát a vállára tette.

– Az mi?

Hanyatt döntötte, fölé hajolt és megcsókolta.

– Egy lánc, ami hozzám láncol és nem ereszt.

Szabina arcára számára érthetetlen fájdalom ült ki, szemeiből újra megindultak a könnyei. Elfordította tőle a fejét, és halkan elsírta magát. Damián tanácstalanul nézte őt. Ilyen reakciókat még nem tapasztalt. Félreértette őt.

– Nem tettél semmit rosszat.

– Nem akartam ezt. Istenem. A rabod lettem.

Damián elfoglalta a helyét a lány ölelő combjai között, felkönyökölt és ránézett.

– Nincs ennél jobb hidd el.

Lassan fölé hajolt, magabiztosan rámosolygott, mert nyert ügye volt. A lány úgy mozgott mint egy marionett babú. Amire ő gondolt azt tette, nem volt ellenkezés, tétovázás, csak az amit ő akart. Szabina remekül alkalmazkodott a kötelék által rákényszerített akaratához. Saját vágyaival irányította a cselekedeteit, amit alaposan kihasznált, hogy az újabb együttlétük most kifejezetten az ő kéjvágyát elégítse ki, ami egyre magasabbra csapott. Együt érzés nélkül hajszolta őt is az önkívület felé, hogy a végén annyi ereje se maradjon, hogy magától mozdítsa a tagjait.

Szabina kimerülten elaludt, ő azonban nem volt álmos. Felkelt, betakarta és lement a konyhába. Borzasztóan szomjas volt. A negyedik pohár víznél tartott amikor valaki megszólalt a háta mögött.

– Mindig telhetetlen voltál.

Hátra nézett, majd szúrós tekintetét a magas szőke férfira szegezte.

– Kiszáradt a torkom, egyszerűen nem akar elmúlni.

Hívatlanul érkezett, ami náluk megszokott volt. Nem kérdeztek, nem kértek egyszerűen megjelentek, mintha haza mennének. Leült vele szemben és mosolygott.

– Mintha most egy kicsit más lennél. Ő itt van még?

Damián kivett egy üdítőt a hűtőből és mogorván felé küldött egy lesújtó pillantást.

– Mire vagy kíváncsi Uriel?

Érdektelenül forgatta a kezében tartott üveget.

– Ha tudni akarod igen.

– Befolyásoltad?

Damián unottan ivott, arca kifejezéstelen volt.

– Nem kellett befolyásolnom. Még is mintha valami visszatartotta volna. De győztem és az enyém lett. – Ivott egy nagy kortyot.

Uriel arcáról lefagyott a mosoly.

– Meg kellett győznöd?

– Kicsit szabódott, de végül is kimondta. Folyton mondani akart valamit, de a végére befogta a száját. Tudja a fene miért, de némelyikük szeret folyton fecsegni közben. Egyébként nem volt benne semmi különleges.

– Mocskos szaralak. Egyszer érdekelhetne téged a másik fél is. Damián megvonta a vállát.

– Minek? A szex az szex.

– A továbbiak?

– Nem tudom. Talán marasztalom.

– Valóban?

– Kibaszott erős köteléket kapott. Most már nem dönthet szabad akaratából.

– Elvetted a szabad döntéshez való jogát?

– Igen. Azt hittem belehalok vele együtt. Tömény szenvedés több mint fél órán keresztül. Szabina elvesztette az eszméletét, én meg üvöltöttem ahogy tudtam.

Uriel felállt és már egyáltalán nem volt vidám hangulatban.

– Az nem létezik, mert általában egy két perc. Te szabadítottad rá Damián. Miért voltál ennyire gátlástalan?

– Nem akarok egyedül lenni. Fiatal, naiv tökéletes alany ahhoz, hogy csendes odaadó társ legyen. Természetesen amíg meg nem unom. A kötelék okozta hatásokat majd túl éli.

– Ne légy ennyire cinikus. A kötelékért mindig mi vagyunk a felelősek. Miből gondoltad, hogy bírni fog ilyen eszelősen erős láncokat? Hiszen az legalább tíz szerese a normál…

– Tudom. Én nagyon élveztem ő már kevésbé. Hátra hajtotta a fejét, lehunyta a szemét.

– Az enyém, ha akar, ha nem maradnia kell. Ahogy megnyugodtunk újra szeretkeztünk, akarat nélküli őrült élmény. Ameddig kedvem lelem benne, nem eresztem.

Uriel megfogta az állát és összehúzott szemekkel figyelte minden mozdulatát.

– Marad, ha nem szabadítod rá a fékeveszett dühöd és az ádáz természeted. Emlékezz Damián.

Mielőtt ivott volna, a szeme sarkából ránézett.

– Fel akarsz dühíteni?

– Nem. Aggódom. Nem ismer téged, nem tudja milyen vagy, mi vagy. Ilyen erős kötelék rohadtul szemét dolog.

– Nem kell aggódnod.

– Lehet. Érted talán nem is. De ő?

– Mi van vele?

Letette az üveget és megfeszült testtel a barátjára meredt. Annak figyelmét nem kerülte el a néma fenyegetés, de megtanulta ezt kezelni. Nyugodtan visszaült és kinyújtotta a lábait.

– Fogalmam sincs milyen hatással lesztek egymásra. Remélem nem úgy rontottál rá mint egy állat.

Damián halkan kifújta a visszatartott levegőt, szeme kékben fénylett.

– Még is mit képzelsz te rólam? – Vett egy újabb mély levegőt és bent tartotta amíg a szeme vissza nem állt eredeti állapotába. – Úgy bántam vele ahogy megérdemli, amilyen ő maga. Hányingerem van magamtól annyira kedves voltam végig. Mellesleg rohadt jó volt vele lenni.

– Szép lány.

– Baszki. Ha hozzám ért azt hittem felfalom. Azt hiszem őt tovább fogom elviselni, mint az elődeit. Igazán szép testet takartak azok a nagy göncök amiket hordott.

– Ha ezt most hallaná, nem köszönné meg neked. Az emberek féltik a magánéletüket, nem olyan közvetlenek mint mi. Nem nagyon beszélnek az intimitásukról.

– Szarni rá. Majd rávezetem, nekem nem kenyerem a pironkodás. A kötelékkel úgy manipulálom ahogy akarom.

A szőke férfi szeme megváltozott. Kaján vigyorral nézte a másikat.

– Csak aztán nehogy a saját csapdádba ess bele. Ha sokáig marad, elkerülhetetlen lesz, hogy megkapd az érzéseit. Akkor te is változni fogsz.

Damián bekapott egy szelet szalámit.

– Amint ennek meglátom a legapróbb jelét kivágom innen. Nem kellenek az érzései, sem a lelke. Nem leszek olyan érzelgős bolond mint te. A legdühítőbb, hogy Alíz is megváltozott, pedig ő tényleg kedvemre való volt, egész emberi.

Uriel felpattant és dühösen kivett egy üdítőt a hűtőből.

– Hadd áruljak el neked valamit. Neki is volt kapcsolata emberrel. Egy nős férfival.

A másik szemöldöke megemelkedett. Uriel–nek kedve lett volna összetörni az önelégült képét, mert semmi érzelmet nem látott rajta.

– Alíz és egy ember? Mikor?

– Mindegy. Megkapott tőle mindent. Borzasztóan szerelmes volt, de a fickó családja nehezen viselte, főleg a kislánya. Amikor átvették fölötte a férfi érzelmei az irányítást, megsajnálta a gyereket és a feleségét, törölte az emlékeit, visszaadta a lelkét és elengedte. Nagyon szenvedett, akkor csapódott hozzád. Tudta, hogy az érzelmek iránti gyűlöleted segíteni fog neki. Amikor átjátszottad őt a testvérednek sokat beszélgettem vele. Iszonyúan szenvedett amikor használtad őt, minden alkalmat végig sírt, de hálás neked, mert lassan túllendítetted a volt párján. Arról is mesélt, hogy mellette minden nap befolyásoltál lányokat, nőket. Nem bántotta, de megalázó volt számára. Ő volt a legideálisabb a számodra, de nem tudtál bánni vele. A férfi még mindig benne él, de Márk oldalán ügyesen kezeli a fájdalmát.

Damián nem rökönyödött meg, kényszeredetten vágott egy grimaszt és tovább evett.

– Nem szólt, hogy hagyjam békén. Minek bőgött, ha nem érezte jól magát jelezhette volna. Én nem vettem észre semmit. Az, hogy mennyi nőt kényszerítettem mellette, csak az én dolgom, nem tartozott se rá, se másra. Egyáltalán nem érdekelt mit gondol. Ha tette volna mellettem a dolgát, nem kellett volna két három lányt akarattal az ágyamba cipelnem.

– Nem vetted észre, mert tojtál rá. – Ivott és közben Damiánt nézte. – Ha belegondolok, hogy szegény kislányra is ez vár, sajnálom őt.

– Pofa be Uriel.

– Tudom milyen vagy. Lépten–nyomon le fogod teperni, kihasználod az érzelmeit közben amennyire csak tudod manipulálod majd, hogy azt tegye amit te akarsz. És ha nemet mond valamire, ott alázod majd meg ahol tudod. Ő ennél sokkal többet érdemel.

– Hogy mit érdemel, azt majd én eldöntöm. A bánásmódom irányába attól függ majd, hogy ő hogyan viszonyul hozzám. Mindenki azt kapja amit megérdemel.

Uriel halványan elmosolyodott. Tekintetével azonban felnyársalta a barátját.

– Nagyon remélem egyszer te is megkapod amit érdemelsz. Kívánom neked, hogy pont tőle kapd a pofonokat.

– Egyszer üt meg Uriel, én azonnal darabokra tépem. Ne kívánj neki ilyet.

– Valóban? Akkor lássuk. Figyelni foglak benneteket. Hol van, a nappaliban? Elővett egy üveg üdítőt és egy levegőre megitta.

– Nem. Nálam a szobámban.

– Ejha, nem érdemelte ki a nappaliban a kanapét? Damián elindult a terasz ajtó felé.

– Tűnj innen a fenébe. Nem vagyok most rád hangolódva.

– Még maradok, bent a kanapén pihenek. Sajnálom Damián, de nem bízok benned. Nézte, ahogy kinyitja az ajtót.

– Mit csinálsz? Szabina fent van, nem kint?

– Semmi közöd hozzá.

Damián lefeküdt az egyik nyugágyra és mosolyogva az eget nézte. Sok volt a felhő, néha lehetett csillagot látni, de neki az is elég volt. Kezeit a feje alá rakta és gyönyörködött. Nem érdekelte, hogy Uriel kilép mellé, az sem, hogy lefekszik a másik ágyra. Ő szüntelenül az eget bámulta, és merengett.

– Szép az ég, Damián.

– Nyári égbolt, sajnos sok a felhő. Kevés ilyenkor a csillag, a holdat abszolút nem látni. Együtt gyönyörűek.

– Valóban szép, de neked most mellette lenne a helyed.

– Nem vágyom most rá, nekem ami kell az ott van fent, maga a látvány. Melegem van, folyik rólam a víz. Kár, hogy kevés fent a csillag. Már majdnem tökéletes.

– Jó lenne tudni miről beszélsz? – Lustán keresztbe rakta a lábait, megigazította a pólóját és csak úgy felületesen a másik felé kémlelt. – Emlék Damián?

– Mondhatjuk úgy is.

– Mit titkolsz?

– Semmit. Törődj a magad dolgával.

– Amikor Rita meghalt akkor is az eget nézted ahogy térdre rogytál. Van valami összefüggés. Tudom.

– Nem tudsz te semmit. Menj aludni, engem meg hagyj békén.

– Reménytelen vagy ugye tudod?

– Amíg ragyognak a csillagok és világít a hold senki sem reménytelen. Vannak még jó dolgok, csak nekünk kevés adatott meg.

– Hogy mondhatsz ilyet? Megszerezted a lányt, a tiéd. Örülnöd kellene.

– Jó volt vele, egy pillanatra és őrületes is, de most csak erre vágyom. – Mélyen felsóhajtott, lehunyta a szemeit. – Tűnj innen.

– Ha ennyire érdektelen vagy vele szemben inkább küld haza. Egyáltalán mi a fenének láncoltad magadhoz, ha leszarod az érzéseit?

Damián összeszorította a szemeit, kapkodta a levegőt, hangja elkínzott és rekedt lett.

– Társ kell Uriel, mert egyre jobban éget a hold fénye. Talán ez a lány segít leküzdeni a csillagok erejét.

Felpattant, kihozott egy egész üveg erős italt és visszadobta magát a nyugágyra. Letekerte a kupakját és alaposan meghúzta.

– Takarodj innen, most egyedül akarok lenni.

– Damián.

– Tűnj innen a picsába. Nekem most csak a csillagokra van szükségem. Meg a lányra, hogy ne pusztuljak bele a látványukba.

Uriel összevont szemöldökkel meredt rá, mert nem tudta elhinni a viselkedését. Szólni azonban nem szólt neki, mert ismerte. Ha Damián dühös jobb békén hagyni, nincs ellene erő.

– Rendben. A nappaliban alszom. A férfi megvonta a vállát.

– Ahogy gondolod. Sokat panaszkodtak a lányok, mennyire kényelmetlen.

Reggel ahogy felébredt a konyhába ment. Uriel két kávéval várta. Elkínzott arccal tolta a csészét elé.

– Öregem. Ez a kanapé tényleg kényelmetlen. – Megmozgatta a csípőjét, arca elkínzott fintorba fulladt. – Nem sajnáltad őket egy kicsit sem? Nem érzem a derekam.

– Nem. Engem nem zavart, amíg megkaptam tőlük ami nekem kellet. Az első korty ital után tűnődve meredt a barátjára.

– Miért vagy velük ennyire megvető és lenéző? Azok a lányok oda voltak érted, mindent megtettek volna egy kis kedvességért.

– Nem érdekelt a rajongásuk, minek tépelődtem volna az érzéseiken? Csak annyit akartam, hogy teljesítsék amiért itt voltak.

Türelmetlenül tette le a csészéjét.

– Mi a fészkes fenéért teszed fel nekem ezeket a kérdéseket? – Türelmetlenül felcsattant. Kegyetlenül bosszantotta ha ilyen kérdésekkel bombázták. – Te is ugyan ezt teszed, ne álszenteskedj itt nekem.

Uriel egyetértően bólintott, de a szeme nem volt vidám.

– Az lehet, de nem bánok úgy velük mint egy zsák szeméttel. A legtöbbjükkel kifejezetten kedves vagyok. Jobban jártál volna, ha megtartod Alízt. Ő tudott veled bánni.

Damián hátradőlt a székén.

– Egy dolgot elfelejtesz. A szex a lányokkal sokkal élvezetesebb, intenzívebb. Köztünk ez nem ilyen, csak egyszerűen van. Nem mindegy kivel fekszel le, egy hús vér forró testű nővel, vagy egy érzelemmentes jégheggyel. Ne papolj. Több lányt befolyásoltál mint én. Egyébként meg – felállt és öntött még magának a fekete italból – az élmény magáért beszél.

– Ebben látod igazad van.

Cinkosan összenevettek. Uriel becsukta a szemét.

– Szent ég. Nem egyszer azt hittem megzabálom némelyiket. Csak tudnám miért vannak ránk ilyen hatással? Miért így dobott le ide minket? Legalább a testi funkciókat vette volna el tőlünk, akkor minden könnyebb lenne. Van ennek egyáltalán értelme?

Damián a mutató ujjával a plafon felé intett.

– Tőle kérdezd, én sem értem. Hangosan felnevetett.

– Nők. Sokukat a férjük mellett befolyásoltam, rohadt jól szórakoztam. Mindent megért a pasasok arca, amikor a kicsi feleségük önként, mosolyogva távozott velem. Párat nekem kellett megrendeznem, hogy ne rontson neki az asszonynak. Végül is ők nem tehettek semmiről. Demetrius sokszor velem tartott, mindig elégedett volt a választásommal. Azok az éjszakák voltak az igaziak, de sajnos ő is meghasonlott. Érzelgős, ostoba bolond lett.

– Demetrius hozzáállását te zúztad szét. Rita sokat jelentett neki.

– Tudom.

Uriel gonoszul nevetett.

– Baszki. Mi volt a neve, annak a magas vörösnek? Melinda?

– Az. – Damián arca komor lett. – Rajta gondolkodóba estem, de egy idő után hiányzott neki a párja. Visszaadtam neki. – Az asztalra könyökölt. – Hasonlított Ritára.

Beszédesen egymásra néztek.

– Ne vádold magad. Nem szándékosan tetted.

– Befolyásolnom kellett volna már a vita elején. Még mindig élne. Mindenét összetörtem, nem csodálom, hogy belehalt.

A szőke férfi felállt és megmerevedett. Szemei kifejezéstelenek lettek, az őt körülvevő energiától a haja megmozdult.

– Hívnak, mennem kell.

– Tűzben izzó szemekkel nézett le rá.

– Vigyázz rá.

Egy ugrással eltűnt. Addig nézte a zöld fényt amíg el nem halványodott. Lehajtotta a kávét és visszament a szobába, ahol a lány hanyatt fekve aludt.

Eleget pihent, gondolta és lehúzta róla a takarót. Rita emléke elillant, ahogy a lány rámosolygott.

– Jó reggelt.

– Jó reggelt. Jól aludtál?

Szélesen vigyorgott, mert Szabina kitapogatta a takaró sarkát és magára húzta.

– Igen. Hideg van.

Lefejtette ujjait a paplanról és lassan lehúzta róla.

– Nincs hideg, csak szégyenlős vagy. – Lágy csókot lehelt a hasára. – Ha belegondolunk mit csináltunk itt éjjel, eléggé érdekes nem?

Halkan felkuncogott és elpirult.

– Jézusom. Én sajnos nem tudok olyan gyorsan oldódni, mint te.

Damián csókja fojtotta belé a szót. Amikor felemelte a fejét a lány megnyalta a száját.

– Kávét ittál?

– Igen. És ha jó kislány leszel, főzök neked is.

A konyhában iszogatták a fekete italt. Szabina a széken ülve két kezében tartotta a csészét. Damián nézte őt, ahogy a tőle kapott ingben élvezettel kortyolt a kávéból. Tetszett neki, hogy a ruhái még nedvesek voltak, semmi nem volt a könnyű felső alatt. Csak pár gombbal húzta magán össze, hosszú haja kócosan előre esett, ami még jobban magára vonta a figyelmét, mert lágyan takarta a mellét, a vállát.

Halványan összeráncolta a homlokát, mert meglepődött a teste reakcióján. Nincs fél órája, hogy együtt voltak, ennek ellenére a vágya újra feléledt, szinte kényszerítenie kellett magát, hogy ne rontson rá. Inkább ivott és elfordította a fejét. Nem tartott sokáig az érdektelensége, mert a lány kezében a csészéjével a konyha végébe sétált és nézte az üvegajtón keresztül elé táruló tájat. Amerre nézett mindenhol fák és bokrok. A nagy ajtó előtt egy hatalmas osztott medence állt, körülötte kerti bútorok.

Damián hátulról átölelte. – Ha gondolod csobbanhatunk egyet.

– Sajnos nem lehet. Ha nem gond telefonálok és megpróbálok kezdeni valamit az én kis járgányommal. Már az éjjel vártak engem.

Megfordította és mélyen a szemébe nézett.

– Miért sietsz annyira? A kocsidat már behoztam, itt van az épület előtt. Gond nélkül indult.

– Tényleg? De ha nem volt vele gond, akkor az éjjel miért állt le?

– Nem tudom, talán valahol beázott.

Kezei a csípőjén pihentek, meg se próbálta megerőltetni magát, a kötelék megtette helyette. Magában, önelégülten várta, hogy mennyire lesz képes eltávolodni tőle.

– A telefonodat nem hagytad el, csak ott felejtetted az asztalon, utólagos engedelmeddel elhoztam, hogy ne lovasítsa meg senki. Majd telefonálhatsz.

Félre húzta a haját és száját a nyakára tapasztotta. A lány testének válasza természetesen nem maradt el. Keményen munkába vette a kötelék. Ahogy a bőréhez értek az ajkai, erős remegés futott végig minden tagján, hangosan felsóhajtott, ő pedig átkozott jól szórakozott.

Szabina hozzá bújt, a lányon látszott mennyire nem akar menni.

– Maradj itt. Nem szeretném, ha elmennél. Majd felhívod a családod és hozunk neked pár holmit.

– Jézusom, Damián. Eleve nem lenne szabad itt lennem. Ez durván gyors.

– Nem baj. Tudtuk, hogy ez lesz a vége nem? Minek várjunk?

Szabina minden ellenkezése elillant. Belemarkolt a férfi pólójába, fejét nekitámasztotta a mellkasának.

– Mit művelsz velem?

Damián megfogta az egyik kezét és az ágyékára tette.

– Amit te velem.

Nem tépelődött, ott a konyhában teperte le, hogy ne jusson eszébe elmenni. A kötelék piszkosul keményen dolgozott, ha akart volna sem tudott volna ellenkezni. Minden mozdulatával irányította a lány végtagjait, szinte az akaratát kényszerítette rá. Nem beszélve a mentális tényezőkről. Minél nagyobb vággyal csókolta, ölelte, Szabina annál erősebben volt befolyásolható. Addig ingerelte, addig korbácsolta fel az érzékeit amíg annyira nem erősödött az iránta érzett heves vágy, hogy a végén nem tudott elszakadni tőle, Damián pedig mindent megtett azért, hogy szinte fojtogassa a köztük kialakult érzelmi lánc.

Hideg volt a járólap, de leszarta. A lány félig rajta feküdt, karjával a derekát ölelte.

– Akkor maradsz?

– Nem hagysz nekem sok időt gondolkodni.

– Mi a rohadt életnek kellene ezen gondolkodni?

Szabina meglepetten nézett rá. A kedvessége mintha elpárolgott volna belőle az együttlétük során. Kérlelhetetlen lett az arckifejezése, hangja parancsoló, kegyetlen.

– Talán azért, mert nem ismerjük egymást.

Damián nem szeretett vitatkozni. Most visszafogta magát, mert nem akarta az elején elijeszteni.

– Hm. Az éjjel és itt az előbb nem úgy emlékszem, hogy társasjátékoztunk. Kell ennél jobban ismerkedni?

Szabina felsóhajtott.

– Nem.

– Akkor minek gondolkodni? Nem kérek tőled csak pár napot, az idő alatt, ha annyira akarsz tudunk ismerkedni. A továbbiakat meg majd eldöntjük.

– Valamit tudnod kéne.

– Nem érdekelnek a kifogásaid.

Ahogy hozzá beszélt, nem is igyekezett arra, hogy némi kedvességet erőltessen a hangsúlyába. Szabinát bántotta a dolog, de inkább hallgatott.

– Oké, pár nap. Hogyan fogjuk elütni?

Damián hanyatt döntötte, megfogta a kezét, belecsókolt a tenyerébe és a nyakára tette.

– Majd csak találunk valami elfoglaltságot, ami lefoglal minket.

Becsukta a szemeit és élvezte az érintését. Szabina nem értette miért reagál ennyire hevesen, ha hozzá ér, de lágyan megsimogatta a nyakát, majd az arcát. Döbbenten figyelte mennyire erősen remegni kezd tőle a teste, amikor kinyitotta a szemét az írisze sötétebb lett, amitől elakadt a szava. Damián nem foglalkozott ezzel. Lehajolt és szájon csókolta. Ahogy a lány felé fordult a keze a háta mögé szorult, ezt ki akarta kihasználni. Miközben csókolta keze a combjai közé siklott, lágyan megérintette. Szabina el akarta tolni magától.

– Maradj veszteg. Ismerkedni akartál, akkor ismerjük meg egymást.

Megfogta a csuklóját és a feje mellé szorította, közben kitartóan simogatta, határozottan csókolta az ajkait. Nem tartott sokáig mire megremegett. Felemelte a fejét és nézte a lány arcát, miközben felsikoltott és végig vonult a testén az ujjai által kiváltott heves izgalom. Tetszett neki amit látott. Komoly arccal nézte a mellette vonagló testét, remegő combjait. Arcát neki dörzsölte az arcának, megölelte a derekát és várta, hogy lecsillapodjon.

– Van még kérdésed Szabina?

– Nincs.

– Akkor ezt megbeszéltük. Szólj bátran, ha szeretnél még valamit tudni. – Hangja semmivel sem volt kedvesebb, mint az előbb. Megkapta amit akart, nem alakoskodott tovább.

Felállt, magával húzta őt is és kiment, hogy fejest ugorjon a medencébe. Muszáj volt lehűtenie magát, mert elszámította magát. Manipulálni akarja a lányt, hogy ne mondjon neki ellent, de közben kezdi elveszteni az irányítást. Az imént majdhogy nem elárulta magát. Ez nála egy bevett módszer volt arra, hogy ne kérdezősködjenek feleslegesen és megspórolhatja magának a választ. Sokszor alkalmazta, mert egy: gyorsan megoldotta a kínos kérdéseket, kettő: neki is örömet okozott, mert mindig végig nézte a hatását. Szabinával ez egy kicsit más volt. Ha nem rántja fel, újra szeretkeznek, ez volt számára a meglepő. Akár hány lánnyal tette ezt, örömmel csinálta, de vágyat nem érzett utána. Szabinát annyira megkívánta, hogy kedve lett volna azonnal megismételni a tíz perccel azelőtt történteket.

Meg akarta tartani a marsallbotot, ezért inkább lehűtötte magát. A lány marad akár akar akár nem, ő pedig addig manipulálja az érzelmeit, amíg már arra nem lesz akarata, hogy nélküle vegyen levegőt.

Ahogy lenyugodott eldobta magát a füvön és nézte az eget. „Szar az élet. Rohadtul kibaszott vele a sors, neki pedig csak annyi a dolga, hogy túlélje, már ha lehet. A lánynak maradnia kell, mert ebbe előbb vagy utóbb bele fog bolondulni.”

Hagyta magát megszáradni és bement. Szabina a telefonját szorongatva ült a kanapén.

– Odaadod a kulcsaimat? Kerestem, de nem találom.

– Minek?

– Mert, a töltőm otthon van, és szeretnék átöltözni. Még mindig vizesek a ruháim.

Damián elővette a kulcsokat és odadobta neki. Magában hangosan nevetett, mert tudta, hogy önszántából nem fog tudni távozni. Az ajtóig eljut, de a küszöböt képtelen lesz átlépni. Erre jó a kötelék, cselekvőképes, önálló akarat nélküli társ, aki mindig azt teszi amit ő mond.

Hideg tekintetét a lány szemeire emelte, szemöldökét megemelve az ajtó felé intett.

– Ha gondolod, menj csak.

Szabina elindult, megfogta a kilincset, de egyszerűen nem tudta kinyitni az ajtót. Állt ott egy darabig, erősen próbálkozott, valami visszatartotta.

Csendesen visszament a nappaliba és letörten megállt a férfi előtt, aki komoly arccal figyelte minden mozdulatát.

– Ha megkérlek, kinyitod nekem az ajtót?

Bólintott és kényelmesen kinyitotta neki, majd ott hagyta, hogy belesüppedjen az egyik fotelbe és ott várja meg, hogy megint visszatérjen. Két percenként nézte az óráját és egyre jobban szórakozott. Kíváncsi volt, mikor adja fel. Sokat kellett várnia, hogy megint elé álljon.

– Mi folyik itt Damián?

– Miért?

– Képtelen vagyok elhagyni a házadat. Valami itt nincs rendben.

– Minden a legnagyobb rendben van.

– Nem. Mennem kéne. Nem tudom átlépni a küszöbödet.

Kezdte unni. Felsóhajtott, megfogta a derekát és az ölébe ültette. A lány nem ellenkezett, esélye sem volt rá.

– Egyszer mondom el neked. Mondtam az éjjel, hogy köteléket kaptunk, össze vagyunk láncolva, csak közösen dönthetünk mindenről. Ha hozzád érek vagy hozzám érsz nincs olyan, hogy nem. Ez van. Ha menni szeretnél valahova, vagy együtt megyünk vagy én rábólintok, akkor mehetsz. Ha nálam maradsz nincs állásod, nincs lakásod csak az amit én nyújtok neked. Ha menni akarsz szólnod kell én elengedlek, ha akarlak.

– Erről nem volt szó.

Tetszett neki a lány akadozó ellenkezése.

– Hát jó.

Felállt és leültette a helyére. Szemeiben látni lehetett, hogy türelmetlen és kegyetlenül nincs kedve az egészhez.

– A miheztartás végett: Nekem tetszene, ha itt maradnál, jó volt veled. Ma egyetlen egyszer felajánlom neked, hogy eltépem a köteléket és elengedlek, ha annyira menni akarsz. Ha itt maradsz élhetsz teljes életet, semmibe nem fogok beleszólni, de a szabályokat be fogod tartani. Nincs hűtlenkedés, nincs ismerkedés és nincs gyerek. Tartózkodj a hisztitől, és a hangos veszekedéstől, te húznád a rövidebbet. Nagy vonalakban ennyi. Van kérdésed?

Szabina felállt és az ablakhoz sétált.

– Tudom, hogy nem vagy ember.

– Nocsak. Szerinted mi vagyok?

– Mord Mlakh vagy Damián.

Egyenesen a szemébe nézett az egyre hidegebben fénylő szemeivel. Volt ebben valami fenyegetés, meg nem magyarázható kegyetlenség. Gúnyosan felé nevetett, kezeit a csípőjére tette és nekidőlt a szekrénynek.

– Okos kislány. Ezt te honnan a fenéből szedted?

– Van egy ismerősöm, aki sokat tud rólatok. Kezdem úgy érezni igaza volt. Ti csak használtok minket, játszotok velünk.

Damián nagy méreggel az arcán elé lépett, megragadta a kezét és rántott rajta egy jókorát.

– Közben mentjük a valagatokat a magatok által legyártott mocsoktól, saját magatoktól. Takarítjuk a szarotokat, hogy a hozzád hasonló, elfogadható viselkedésű emberek élhessék az önző, unalmas mindennapjaikat.

– Gyilkolsz.

– Na és? Nem jobb úgy letenned éjjel a fejed, hogy van aki ártalmatlanítja a gyilkosokat, pedofilokat, bűnösöket?

Szabina finoman lefejtette magáról a kezét és távolabb lépett tőle. Ez a tőle való tartás egyik legbiztosabb jele volt. Nem tehetett mást, változtatott a hangnemén. Pontosan tudta, hogy most ez a legjobb megoldás. Ha maradásra akarja bírni a kiszemelt egyént, neki is tennie kell némi erőfeszítést a céljai érdekében.

– Igen Mord Mlakh vagyok, teljesítem a feladatomat, de nem kell aggódnod én nem foglak bántani, addig amíg azt teszed, amit mondok. Mellettem mindened meglesz, semmiben nem fogsz hiányt szenvedni, ha elengedlek megkapod a lakásodat és az állásodat.

– Meddig kell maradnom?

Nézte a nő szemében félelmet, amit nem értett, nem is akarta megérteni. Félelem, szorongás az ő számára ismeretlenek voltak. Egyetlen dolog volt számára a fontos. Tegye, amit mond, adja meg ami kell és kiegyeznek egy elviselhető kapcsolatban, vagy valami olyasfélében.

– Amíg rád nem unok. Sok elődöd volt, hidd el nem volt nekik kellemetlen. Sőt.

Nézett le rá semmi nem foglalkoztatta, csak ne maradjon egyedül. Szabina kedves, kellemes, tökéletesen megfelelő alany.

– Most magadra hagylak, ha visszajöttem elbeszélgetünk erről. Addig amíg nem jövök, gondolkodj el a dolgon.

Fogta a kulcsait és elindult. Az autóban végig azon gondolkodott, hogy megéri e? Fiatal, naiv és halk szavú. Ennél jobb összetétel nem kell ahhoz, hogy csendesen meglegyenek egymás mellett, ő tudjon felejteni, vagy legalábbis egy kicsit megnyugodni. Rutinosan vezetett. Gondolatai a múlton jártak, megint elkalandozott. Megrázta magát. Borzalmasan kell a lány, mert amíg vele cívódik, addig nem merül el az emlékeiben.

Uriel meg sem lepődött, hogy belépett.

– Nocsak. Eddig tartott?

Damián ledobta magát a kanapéra és önelégülten állta a tekintetét.

– Nem. Épp ellenkezőleg. Ma pottyan az ölembe. Elidőzök nálad egy kicsit utána visszamegyek és kérdőre vonom. Megadtam neki a választás lehetőségét, vagy elfogadja a feltételeimet vagy nem.

Uriel nézte ahogy mosolyog, ám ő tudta, hogy ebben a mosolyban semmi jó nem volt.

– Biztos, hogy jó lesz így?

– Teljesen. – Kék szeme hidegen ránézett. – Közöltem vele, hogy nincs lakás, nincs állás csak az amit én nyújtok neki. Eddig mindegyiknél bevált, miért lenne ő a kivétel? Akinek semmije nem marad, az bárkibe belekapaszkodik. Megkapta az eddig született legerősebb köteléket, elveszít mindent, tehát nem marad más neki.

Letette a könyvet, amit olvasott.

– Miért nem próbálsz meg egy kis érzelmet vinni a dologba? Neki vannak.

– Az hónapokba telik, így gyorsabb. Majd túl éli. Uriel felállt és dühösen ráförmedt.

– Túl éli? Ennyire ne érdekeljen, hogy mit érez. Damián felpattant és szembe fordult vele.

– Ki a szart érdekel, hogy mit érez? Nem akarok egyedül lenni, ő pedig igent mondott nekem.

– Dühödten kiabált. – A kötelék nálam is erősen dolgozik, neki már egyenesen rablánc. Minél szorosabb annál biztosabb, hogy marad. Fél tőlem mert tudja, hogy nem vagyok ember. Ez szórakoztat.

– Aljas vagy. Ez már nem szórakozás, hanem kegyetlenség. Kényszeríted őt.

– Lehet. – Gonoszul ránevetett. – Ő viszont kurva jól alkalmazkodik. Ha rosszul esik neki, legfeljebb felnő. Egyébként jó vele lenni, ha megunom kidobom. Megkapja az előző életét és mehet.

– Miért kell így bánnod vele? Nem értem, hogy vonzódhat hozzád?

– Különben bánok vele, mint eddig bárki. Annyira kedves vagyok, ha velem van, hogy undorodom magamtól. Ő viszont beveszi, és megelégszik ennyivel. Miért kell mindenbe annyi hülyeséget beledumálni?

– Láttam milyen. Hihetetlen érzékeny és sérülékeny. Ő nem felnő ettől, hanem összecsuklik. Damián már roppant dühös volt. Hiába barátja, nem tűrheti ezt a hangnemet.

– Érzékeny, sérülékeny. Lószart. Ember. Romlatlan, de ember. Egy alsóbb rendű teremtmény, amit mi mindannyian csak használunk. Te is ezt teszed, úgyhogy pofa be. Ha fel akarsz dühíteni akkor jó úton haladsz.

– Neked mindig akkor vannak dührohamaid, ha valaki a képedbe olvassa, hogy hibázol. Ez pedig most nagy hiba.

– Lehet, hogy hiba, de nem én mászok ki belőle vesztesen. Ő pedig erősebb lesz tőle. Uriel elfordult tőle, visszatette a könyvet a helyére.

– Vagy meggyűlöl téged.

Damián anélkül, hogy köszönt volna távozott. Most autóval ment, az idejébe belefért. Urielben csalódott. Nem szokott ő ahhoz, hogy valaki nyíltan a fejéhez vágja a véleményét. Szerinte igen is helyesen cselekszik, végtére is mi történhetne, ami a számára nem várt fordulatot hozhat? Ahogy vezetett látta maga előtt a konyhában történteket, és előre örült, hogy innentől fogva már annyiszor teheti meg ahányszor akarja.

Elmosolyogta magát miközben a forgalmat figyelte. A lány nem fog tudni neki nemet mondani, mert a kötelék nem engedi, ő nem lesz egyedül és végre talán neki is jut egy kis öröm. Abban már nagyon régen nem volt része. Amíg azt teszi amit mond semmi baj nem lesz.

Haza ért, ő még mindig ugyanott ült, ahol hagyta. Amikor meglátta arca nem derült fel, szinte érzéketlenül tekintett fel rá.

– Döntöttél Szabina? Itt maradsz velem, mint a társam?

Lenézett a lába elé, nézte a telefonját.

– Szabadon választhatok? Akármit mondok elfogadod?

– Igen.

Leguggolt elé, kezét a nyakára tette és finoman megsimította a bőrét. Magában pedig jót röhögött, mert a lány halkan felsóhajtott, majdnem kiejtette kezéből a telefont. Örömmel nézte, hogy milyen rohadt jól tudja irányítani az érzékeit.

– Tehát?

– Én…– Lehunyta a szemét. Érezte, hogy valami fojtogatni kezdi a belsejét, ahogy hozzá ért a saját akarat elszállt. Simogató érintése heves vágyat korbácsolt benne. Nagyot nyelt, mert az ujjai felvándoroltak, hogy az ajkait simítsák végig. – Azt hiszem, hogy…talán. Igen itt maradok.

Damián elengedte és felegyenesedett. Szemében megjelent újra a hideg kifejezés.

– Nézz rám.

Ő engedelmeskedett, és lassan észhez tért. Összezavarodva állta a tekintetét.

– Van valami, amit közölni szeretnél velem? Esetleg egy barát, vőlegény vagy komoly kapcsolat? Remélem nem vagy terhes.

Szabina elfordította a tekintetét róla és révetegen a medencét nézte. Damián erre allergiás volt. Ha beszélt valakihez a szemébe kellett, hogy nézzen ez alól senki nem volt kivétel. Erélyesen ráripakodott.

– A szemebe nézz, ha hozzád beszélek.

A lány továbbra is a távolba merengett. Rezzenéstelen arccal gondolt arra, hogy talán most fosztja meg saját magát mindentől, amit eddig elért. Összerezzent a férfi rádörrenő hangjától.

– Ne fordítsd el a fejed, ha beszélgetünk.

Lassan ránézett, szemeiben könnyek úsztak. Állta a tekintetét de lélekben máshol volt. Ezt látta ő is. Nem érdekelte. A válaszára várt.

– Nincs senkim.

– Helyes. Meg fogod tanulni mellettem, hogy sok mindent eltűrök, de a hazugságot nem. Amúgy van egy olyan érzésem, hogy mi ketten nagyon jól ki fogunk jönni egymással. Mikor menjünk el a cuccaidért?

Gyorsan felpattant, nem érdekelte, hogy a férfi hátrébb lépett a hirtelen mozdulattól.

– Most. Igazad van, minek halogassuk?

Bólintott, fogta a kulcsait, megvárta amíg beül az autóba és indult. Egész úton csendben voltak, egyiknek sem volt kedve beszélgetni. Damián egyelőre elégedett volt, hiszen minden úgy történt ahogyan ő akarta. Szabina némaságára azt a magyarázatot adta magában, hogy új neki az egész helyzet. Majd megbarátkozik vele. Úgy sincs más választása, alkalmazkodnia kell nincs mese.

Felkísérte a lakásába és várta, hogy reagáljon valamit. Szabina azonban csendben pakolni kezdte a holmijait. Nem volt sok, pár ruha, pár cipő lemezek és az iratai. Feltette tölteni a telefonját, nézegette a dolgait, mire lehet még szüksége. Ott állt végig mellette, kicsit unatkozott ezért mérgesen a lányra szólt.

– Amint látom nem sok cuccot hozol magaddal. Sokáig akarsz még piszmogni?

– Nem. Azonban vannak dolgok, amiket el kell rendeznem. Ahhoz kell a telefonom, ami teljesen lemerült. Nem kell megvárnod, ha gondolod gyere vissza értem.

Eleresztett egy fél mosolyt, mert a lány mérgesen vágott vissza neki. Nem zavarta. Megszokta az elődeitől, hogy vannak ilyen reakcióik is, majd visszavesz a lendületből, ha ott lesz nála. Itt viszont ő volt otthon. A törvényeiket be kell tartania.

– Rendben. Kapsz két órát. Addig készülj el, nem szeretnék rád várni.

– Igazán kedves és türelmes vagy. – Gúnyosan a szemébe nézett. – Köszönöm a megértésedet.

– Igazán nincs mit.

Se szó se beszéd távozott.

Uriel–nél csönd volt. Vagy olvasott, vagy vendége van. Halkan körül nézett. Igaza volt, a nappaliban ült és elmélyülten egy könyvet lapozgatott. Fel sem nézett, úgy beszélt hozzá.

– Nocsak. Probléma?

– Nem. – Ledobta magát az ágyra, egyik kezét a feje alá, másikat a hasára tette.

– Akkor?

– Csomagol. Olyan lassú, mint egy csiga. Nem volt kedvem megvárni.

– Meg se fordult a fejedben, hogy talán segíthetnél neki?

– Minek? Alig van pár cucca. A telefonját tölti, papírokat rendezget. Azt meg tudja egyedül is csinálni.

– Ahogy mondod. Milyen kedves vagy vele.

– Én már csak ilyen kedves vagyok.

Összecsukta a nagy könyvet és kaján vigyorral a másikra nézett.

– Utálom, hogy te mindent elérsz, amit akarsz. Szinte sértő mennyire kiszámítod a lépéseidet. Remélem egyszer tévedsz és a saját levedben fogsz megfőni.

Damián ránézett, megint az a különös kifejezés volt az arcán. Újra szenvedett, eltűnt róla minden önelégültsége, világoskék szeme besötétült.

– Nem mindent kapok meg amit akarok Uriel. Veszteségeim nekem is vannak.

Elfordította tőle a fejét, lecsukta a szemeit.

– Komoly veszteség, amit semmi és senki nem pótolhat. Ezért megkérlek téged ne papolj itt feleslegesen nekem. – Nem volt dühös sem érdektelen. Inkább keserű. – Senkinek nem lenne jó, ha most csalódnék.

– Ahogy mondod. – Ledobta maga mellé a könyvet. – Milyen veszteség ért téged?

– Olyan, amit senki nem hozhat helyre. A többi az én dolgom.

Uriel felállt és töltött mindkettejüknek inni valót, kezébe nyomta az övét majd vissza ült a helyére.

– Mihez kezdesz ha nálad lesz?

Felült és jóízűen kortyolt egyet.

– Meglátjuk. Nem sok szabad éjszakája lesz. – Gonoszul rávigyorgott. Iménti hangulata elpárolgott. Kék szeme megint a megszokott hidegségében fénylett. – Ha jól viseli magát elég jól megleszünk.

– Aha. Márk lohol még utána?

– Alíz tegnap éjjel pont rosszkor hívott, finoman tudattam vele, hogy nem alkalmas az

időpont. Mindjárt felhívom.

– Miért akarja megölni?

– Kell neki a lelke. Felfedezett benne valamit amiért a nyomába eredt. Majd nekem elmondja.

– Szóval cél a lány lelke? Azt önként kell adni, vagy meg kell hozzá ölni. Melyik a te opciód? Kapott egy lesújtó pillantást.

– Provokálsz?

– Nem. Téged ismerve mind kettő játszik.

– Nekem élve kell. Talán megkaparintom tőle, de ha nem adja engem az se érdekel. Gyűjtöttem már eleget, egyel több vagy kevesebb nekem nem számít.

Felé lendítette a poharát.

– A lelkekre.

Ő is megemelte az övét.

– Vörös vagy fehér?

– Mindegy, nekünk teljesen mindegy.

Lehúzták, és élvezték a torkukat égető érzést. Damián hátradőlt és a plafont pásztázta.

– Annánál voltál mostanában?

– Igen. Minden nap kimegyek hozzá.

– Ő klassz nő volt. Kár érte. Komoly veszteség.

Uriel felkapta a fejét, és kíváncsian nézte a mellkasát ami megint egyre gyorsabban emelkedett és süllyedt. Tehát ez az igazi veszteség, amiről beszélt. Volt valaki…

– Mindenki megfizet a hibáiért. Elég egy óvatlan cselekedet és minden romba dől.

– Anna beteg volt, ő nem más miatt távozott.

– Az lehet. – Felállt és töltött magának még egyet. – Elment. Neked szerencséd volt. Hat évig élvezhetted mellette a szép napokat, heteket, hónapokat. Van, akinek ennél kevesebb jut.

– Miről beszélsz?

– Miért nincs igazam? Egyeseknek ennyi jut, másoknak annyi. A tartalomban van a lényeg.

Az utolsó mondatnál megakadt a keze, mert éppen emelte a poharát. Belenézett.

– Épp ez a lényeg.

Megint mélyült a szeme színe, szomorúan kinevette saját magát és lehúzta az italt.

– Rohadt az élet. Szabina talán gyógyír lesz erre.

Uriel tátott szájjal figyelte a másikat. Nem akarta elhinni, amit hallott. Damián nem valamiről, hanem valakiről beszélt. Veszteség. Hát persze. Az éjszakák, csillagok, Hold ez mind emlék. Emlékek.

– Kit vesztettél el, Damián?

A társa gyilkos tekintetét ráemelte, felpattant töltött még magának és visszaült. Csendben nézett vele farkasszemet.

– Senkit. Elképzelhetetlennek tartod, hogy az otthonunkról beszélek?

– Csillagfényes éjszaka, holdfény, veszteség? Ez nem az otthonunk. Az a nyugalom, a megtestesült béke.

– Mi van, ha nekem egy és ugyan az?

Uriel tudta, hogy ennél többet nem szed ki belőle. Biztos volt abban, hogy hazudik, pedig rá ez nem jellemző. Mindig kendőzetlen őszinteséggel beszélt, még akkor is, amikor finoman kellett volna fogalmaznia. Ivott egy kortyot.

– Honvágy?

– Nem mindegy?

– Nekem igen. Neked nem.

– Nekem is mindegy. Váltsunk témát.

Összeszűkült szemekkel nézett rá a pohara felett, ivott és már biztosan tudta, hogy Damián valamit nagyon titkol mindegyikük elől. Ez nem vallott rá.

Mikor is változott meg ennyire? Rita halála után, amikor a teraszon összeroskadt. Talán a nőt siratja még mindig, akit a saját kezével ölt meg? Talán az ő veszteségét nem tudja feldolgozni, mert mérhetetlen dühében olyan ütést mért rá, hogy darabokra tört a gerince? Elképzelhető.

De azt mondta akkor, hogy kirakta a szűrét mert hazudott neki, nekik. Nem. Van még valami, amit rejteget. De vajon mit?

– Ne vizslass engem. Semmi nincs, amit mondanom kéne neked.

– Nem vizslattalak, csak gondolkodóba estem.

– Mi a francon?

– Rajtad. Csak inteni szeretnélek téged. Ha azért láncoltad magadhoz, mert valaki hiányát képtelen vagy elviselni, akkor óriási hibát követsz el.

– Nem mindegy miért kell?

– Nem. Előbb utóbb éreztetni fogod vele, hogy ő csak egy pótlék és annak nem lesz jó vége.

Felállt, lerakta a poharat, pofátlanul lemondó tekintetét az ő kék szemeibe fúrta.

– Ahhoz, hogy ő pótlék legyen, kellett volna lennie egy másiknak, nem volt. Három éve nincs mellettem senki, ezért engedtem rá a köteléket. Az meg se fordul a fejedben, hogy engem is megköt, milyen sokat kockáztatok azzal, hogy mellettem lesz?