Géczi János

Cholnoky-történetek
a Tiltott Ábrázolások Könyvéből

– részlet –

KALLIGRAM
2023

A kötet megjelenését Veszprém Megyei Jogú Város önkormányzata támogatta

© Géczi János, 2023
© Pesti Kalligram, 2023

ISBN 978 963 468 446 6

G. története

Lent jártam a nyáron a Balaton mellett, és néhány napot – amíg megnövekedtek bennem a fények, hogy elég erősen lássak az augusztusi, füstszín árnyak között egy asszonyt – a kicsiny fürdőhelyen töltöttem. A nyolc szobából és zöldre mázolt gerendarácsos-tornácból álló hotelben nem adtak helyet, ezért az egyik szőlőben foglaltam szállást az Öreg-hegyen. Ezeket az utazóknak néhány napra kiadott pinceszállásokat ama boldog időkben, amikor a Balaton-kultusz még nem lendült fel mai diadalmas magaslatára, amely csaknem fölözi az Adria kihasználását is, másként hívták. Aszerint, hogy fönt voltak-e a hegyoldalban, vagy pedig lent a tó visszahúzódó medrének náddal szegélyezett laposán, vagy pincének, vagy hajléknak. Ha az épület hátulja belefúródott a hegy oldalába, akkor pince volt a neve, s vékony színű olaszrizling illata párolgott elő belőle, ha lent a mélyben épült, melynek nádasából néha aranysakálok vonítását idézték az éjszakák, akkor valami csudálatos érzékkel, a lekonyult tetejéről hajléknak nevezte a balatoni, tehát a paloznaki nép is.

Különös módon azonban azt a házat, amelyet kivettem, pincének nevezték, holott hajlék is lehetett volna tán. Éppen a nádas fölött, de a szőlők alját érintve állt a hosszúkás telek, s alul magasfüvű réten álltak a gyümölcsfák, de fentebb kétszázharminc szőlőtőkével ékeskedett. Lent, a laposon egy füttyentésszónyi távolságra a Balatontól, fenn pedig a hegygerinc, alig seregélypercnyire. A nád susogása éjszaka felhallatszott hozzám, de nem értettem már meg ezt az éneket. Ahhoz vagy húszesztendősnek, vagy Jókainak kell lenni. Ellenben megértettem a szúnyog dalát. Nagy, megtermett, komoly, hogy mondjam, az üzletük fontosságának tudatától teljesen áthatott, fontoskodó rovarok jelentek meg a gyertyagyújtás után nálam, a szobát körberepkedték, a kicsi és veres lángot meg-megtapasztalták, s késedelem nélkül estek – üzleti tőkéjüknek – nekem, és a ruhán keresztül kezdtek el marni. A balatoni szúnyog pedig, bárki megmondhatja, nem csíp, szúr, nem is harap, hanem mar.

Hiába dohányoztam, s füstöltem el rövid cigarettáim tömegét, a szúnyogok rettenthetetlenek maradtak, és hiába volt a két riasztó fáklya, kábító füstje nem a tömegével érkező állatokra hatott, hanem rám, a szenvedésem ellenére nem támogatta semmi szemem pilláját – tizenegy órakor így nem a megszokás, nem a természetes elálmosodás, hanem a láz, az a rettenetes mocsárdöglet, amit a szúnyog olt az emberbe, és amit a délkeleti vidéken pontusi láznak, a Földközi-tenger partjain pedig máltai láznak hívnak: ledobott lábamról. Bele, vacogó fogakkal és hidegen izzadó homlokkal, az ágyba. Mert a szúnyog mérge csaknem olyan gyorsan hat, mint a sztrichnin, vagy Szent Ignác diójának mérges leve, vagy maga az első szerelem. A vér tüstént felszívja, és szinte másodpercek alatt közli az idegrendszerrel, hiába az ellenkezése, legyőzték. Lelt a hideg. Mert Pontus ide, Málta oda, ennek a szúnyog közvetítette mocsárbetegségnek magyarul hideglelés a neve.

Azonban a hideglelés nemhiába vámpír. Miközben pusztítja az ember vérét a forróságával, aközben legyezgeti, mulattatja az agyvelejét a hűsességével. Más lázbetegnek rettenetes, démoni félálmai vannak, hideglelős féleszmélete hol diadalmasan szép, új gondolatokat, hol mesebeli gyönyörűségű fantazmagóriákat terem. Emlékszem, elalvás előtt az utolsó előtti gondolatom is az a bölcs tantétel volt:

„A Balaton mellett a vízhez közel venni lakást éppen olyan szamárság, mint Velencében osztrigát enni.” És emlékszem az utolsó gondolatomra is: Korfura, a két félsziget között elterülő paradicsomra, ahol szintén oly sok szúnyog volt akkor, amikor több mint egy hónapon keresztül lehetőségem volt faunáját vizsgálnom.

Nem a kormányzói palota mellett álló, hanem az Eszplanád északi oldalán, az árkádos házsor boltívei alá behúzódott kávéházak egyike az Ichor: azért hívják így, mert nem csak az ablakai, de az egész fala is ebből a fényes, üveglelkű féldrágakőből készült, amelyben jósnők és álmatag szépasszonyok mindenkor meglátják a jövőjüket. A Neon Frurion komor falaira innen nem lehetett rálátni, és a 16. században a velenceiek által készített Régi erőd oroszlános kapuját is eltakarják a sétatér fái. Korfu főtere hajdan katonai gyakorlótér volt, csak a múlt század végén ültették be mindenféle szubtrópusi növénnyel a franciák, hogy valamennyire otthon tudják magukat érezni. Nyári estéken az összes vendéglátóhely megtelt helybeliekkel és ismeretlenségbe burkolózó idegenekkel, a Neon Ichorba közülük is a legfurcsábbak tértek be, akik órákig képesek saját tükörképük kavarására a kávéjukon, vagy nehéz könnycseppeket ejtenek a Szent Szpiridon csodatevő ereklyéjének fényképére, amíg a pincér eléjük hozza a gyümölcsökben gazdag, édes fagylaltot.

Ebben a kávéházban eszméltem föl, és már a pincér is ott állt előttem, amikor észrevettem, hogy hazulról, a Balaton mellől nem hoztam magammal semmi egyebet, csak a lovagias magyar nyelvet. Képtelen zavarral kapkodtam a zsebemhez, azután rábámultam a sörtés bajszú pincérre, és végül csak ennyit bírtam dadogni:

– Izé…

A szomszéd asztalkánál ülő ember hangosan és bántóan fölkacagott: kínai és japán porcelánkiállítás katalógusát tartotta a kezében, s azzal igyekezett arcát eltakarni. Különös, sárga képű, szúrós szemű ember volt, akinek kék szeme olyan mélységet engedett sejtetni, amelynek nincs alja. Idegesen rángatta szemöldökét, majd letette a színes paksamétát, hogy a zavarom még nagyobb legyen, aztán fölállt, s odalépett hozzám. Ilyen elegáns emberrel rég nem találkoztam.

– Ön Magyarországról jött? – kérdezte.

– Igen – feleltem. – Honnan tudja?

– Látom az ügyefogyottságából – azzal anélkül, hogy engedelmet kért volna rá, leült az asztalomhoz, és a pincérhez fordulva folytatta: – Adjon két pohár uzót, két-két csöpp éterrel és citromszelettel.

A pincér elment, az idegen pedig bal tenyerébe hajtotta keskeny, megnyújtott fejét, és hosszan nézett rám olyan tekintettel, amely kíváncsi is volt, szomorú is, gunyoros is volt. Mint aki nagyon jól ismer. Lassan, félmosolygással megszólalt:

– Tehát maga az…?

Egyáltalán nem értettem a helyzetet, ezért a legtanácsosabbnak tartottam, hogy bemutatkozzam. Fölálltam, meghajoltam:

– Géczi János vagyok – mondtam.

– Tudom – felelte az idegen. – Géczy, de Géczről. Csak később Géczi. Hiszen a homlokán ott hordja származását. Engem meg Cholnokynak hívnak. Ön otthon, Veszprémben közalkalmazott tanár.

– Igen – feleltem, megütközve az idegen arcpirító tájékozottságán. Ha már valaki idegen országba szakad, még ha lázbetegségben is, szereti megtartani az inkognitóját. – És ön mivel foglalkozik?

– Én… leginkább az emlékeimmel. De erre majd rákerül a sor önnél is. Hagyja el, egyelőre koccintsunk, azután beszéljünk másról. Valami vidám dologról, mert tudja, én nagyon keserű ember vagyok, szükségem van a jókedvű beszélgetésre. Mondjuk arról, hogy milyen hangulatos e régi házak között sétálni, a szűk és kanyargós utcácskákon lézengeni, amelyeken sosem lehet tudni, mikor akasztja meg a lendületet egy-egy keskeny lépcsősor, s ahol a fejek felett kiteregetett, színes ágynemű és ruha áradata valóságos zászlóerdőnek hat.

– Látom, keserű ember – feleltem. – De mi a baja?

– Hm. Megtudja azt is. Egyelőre annyit mondok, hogyha egy adóvégrehajtót megsóznának kininnel, az sem lehetne olyan keserű, mint én vagyok. Undok ember vagyok. Annyi bennem az epekő, hogy ki lehetne kövezni végig az Odosz Vrailát.

Elhallgatott egy pillanatra, aztán hirtelen fölkapta a fejét, és felém bökött a mutatóujjával. Nagy bütykös ujjai voltak, a körmei is laposak és hatalmasak, mintha dobverők nőttek volna ki a tenyeréből.

– Pedig, ugye, ön jókedvű, derült világú, mindenben sikert és mulatságot találó ember?

– Hála istennek, ha a szúnyogok nem csipkedtek volna így össze, nem volna nekem most semmi bajom.

– Szúnyogok? Arra bizony van elég szer: vöröshagymát kell kenni a szúrás helyére, vagy szivarfa levelét füstölni – szivarfát, ezt az Amerikából származó növényt. De keleti gyógymódja is van…

– De mire valók ezek az összefüggés nélkül való kérdések? – csattantam föl.

– Azt hiszi, hogy nincs köztük kapcsolat? De hajh, mit is hihetne egyebet? Hiszen ez az ifjúságunk véres, gyilkos tévedése, ez az a botlás, amely tragédiává teszi minden olyan ember életét, aki az állatnál kettővel tovább tud gondolkodni.

– Nem értem, megint csak nem értem… – hebegtem.

– Majd megérti, ejh, csak igyunk előtte egyet. Még két angosturát! Az étert ki ne felejtse belőle!

Koccintottunk, és Cholnoky egyetlen hajtásra kiitta a méregnél erősebb italt: az üvegkehely mélyén sötétzöld, vadmeggy nagyságú bimbó maradt, amit mifelénk kapribogyónak neveznek. Azután megint félig szomorúan, félig gúnyosan nézett rám:

– Mondja, szereti-e még? Szereti-e még azt a veres hajú leányt? S még mindig a lány barátnéja címezi meg a leveleit, amelyeket önnek ír?

Fölugrottam a székről, és elborzadva néztem erre a kék tekintetű emberre, aki a legmélyebb titkomat ismerte. De ő szelíd energiával visszahúzott a székre, s folytatta:

– Vagy igaz. Már nincs szükség az idegen írással való címzésre, hiszen az a különös, változékony természetű asszonyi lény befejezte a tanulmányait, otthagyta az intézetet, sőt már ki is nevezték tanítónőnek. Ugye, igen? Mutassa a halántékát!

Önkéntelenül fordítottam oldalt a fejemet, hogy Cholnoky megláthassa a fülem mellett a kora ősz hajszálakat.

– Igen, már ki van nevezve – konstatálta. – De még, de még nem következett be a… – és elkezdett az asztal alatt rugdalózni, idegesen, váratlanul, míg végre eltalálta s érzékenyen megrúgta a lábszáramat.

– Kérem – szisszentem fel –, ne rugdalja a lábamat! – S magam számára is érthetetlen okból, könyörgőre fogtam.

– Pardon – felelte Cholnoky. – Az ön lába volt? Azt hittem, hogy Pestalozzi sírkeresztje.

Kezdtem egészen kábult lenni ettől az összevissza való beszédtől, amelyet nem értettem, és mégis olyan nagyon, olyan szívdermesztően értettem. Már tovább is akartam tudni, hogy mit hallok még, és én rendeltem újabb italt.

– Igyunk – mondtam –, beszéljen tovább! Mit tud a szerelmemről mondani? És miért haragszik Pestalozzira?

– Nem Pestalozzira haragszom én, hanem mindazokra, akik a „tanítás kenyérkereső pályáját megnyitották” a gyönge női nem előtt, mindazokra a tanszamarakra, akik…

Hirtelen elhallgatott, letekintett a fehér márványlapokból kirakott padlóra, és látszott az arcán, hogy feszülten figyel valamire.

– Mi az? – kérdeztem.

– Nem hallja? – felelte rekedten. – Nem hallja, hogy pörög odalenn?

– Ki? Hol?

– Ő. Lent a sírjában. Ha csak emlegetik is valahol a női foglalkozások témáját, azonnal elkezd forogni, hol dühében, hol kétségbeesésében, hol nevettében.

Megtörültem a homlokomat, felhajtottam a pohár jeges vizet, azután nagy eltökéltséggel azt huhogtam társamnak:

– Hallja-e, nagyon tiszteletre méltó gentleman. Ön megmondta a nevét, megmondta, hogy Cholnokynak hívják. Igaz, úriemberek között ennyi is elég az ismerkedésre, de az ön különös, megmagyarázhatatlan és ijesztő viselkedése után ez nekem már nem elég. Én határozottan és egészen akarom tudni, hogy kicsoda ön. Ki ön? És mi ön?

Cholnoky arcán valami végtelenül elégedett mosolygás jelent meg, amint e kérdések után egész testével fordult felém méltósággal. Hirtelen tegezésre fordította a beszédet, úgy felelte:

– Nagyon örülök, hogy végre, ha nem is ellátsz, de legalább elsejtesz hozzámig. És hogy végre érdekellek. Kedves öccsöm, én senki más nem vagyok, mint te magad. Csak épp abban a korodban, amikor a hajad nem szőke, és a lány asszony lett, régen férjhez ment máshoz, és nem a te életedet édesítette meg, hanem a finánccá vedlett katonatiszt vetélytársadét keseríti, amíg keserítheti, azzal, hogy minden, de minden istenáldotta napon a szemére hányja, hogy tanítania kell, mert az ura nem képes eleget keresni. Érted? Én a megcsalt, cserbenhagyott, a hitében és lelkében becstelenül vérig sértett János vagyok, aki már azt is tudja, az a dús hajú asszony alakot váltott…

– Hogyan? Hát engem meg fog csalni?

– Valóban, azt fogja tenni… – felhúzta fehér zakójának ujját, s rápillantott szőrös csuklójára erősített karórájára. – Nos, nem. Már megcsalt.

Megragadtam a karját, és nem engedtem szóhoz jutni. Az én történetem, amelyet hónapok óta álmodom, s amely miatt elszaladtam a városomból, hogy végre végig tudjam teljesen álmodni, majd megfejteni, ismét eszembe jutott. S holott nem volt szándékomban bárkinek is elmondani, most, miként gejzírből a forrva lobogó, erősen gőzölgő víz, előtört belőlem. Belőlem. Mondom, beléfojtottam a szavakat a sajátjaimmal.

– Van egy álmom, amely nem hagyja el az utóbbi éjszakáimat.

– Nos, ilyesmije mindenkinek van – mormolta.

– Az, akiről beszélni akarok, Kínából jött, valahonnan a Sárga-folyó környékéről, úgy is zúg a beszéde, mint aki a nagy vizeket ismeri. Az álmom a Csianghszi tartományból való tanulóról szól, aki cseppet sem hasonlít hozzám, mégis, mintha én járnék bele saját magamba: ő is minden ruháját és fehérneműjét becsapta a zálogba, a könyveit eladja, lakkcipőjét reggelenként saját kezűleg lakkozza, nadrágját naponta vasaltatja, és gumikerekű fiákerben kocsikázik be minden főutcát.

Ez a Czi egy Cso nevű vizsgázott írástudónál szállt meg – az álmom szerint – a fővárosban – meséltem tovább. – Történt, hogy betévedtek egy kolostorba, ahol azonban nem voltak valami fényes csarnokok és elmélkedőcellák. Egyetlen öreg szerzetest találtak benne hiányos öltözetben. Mikor észrevette a látogatókat, rendbe szedte a ruháját, és üdvözölte a betévedteket, majd megkezdte mutogatni nekik a látnivalókat. A csarnokban egy állat szobra állt, nem volt nagyobb egy kutyánál, hasonlított is hozzá, meg nem is, kétoldalt a falakat pedig oly nagyszerű festett képek borították, hogy rajtuk az emberek és állatok mintha éltek volna.

Érdeklődéssel nézte az arcomat, mint aki ismeri azt, amit mondanak neki.

– A keleti faliképen égi virágszóró lányokat látnak… – s ezen a ponton belezuhantam az álomba. – Lányokat, akik közül az egyik még leánytincset visel, szedi a virágokat, és mosolyog, cseresznyeajka mintha mozogna, és a szeme nedvessége kicsordul.

Cso nem tudja levenni róla a szemét, egészen belekábul a nézésébe, elveszti tájékozódását. Egyszerre könnyűnek érzi magát, mintha felhőn szállana, és szempillantás alatt a faliképen találja magát.

Egymás mellett sorakozó csarnokokat és szentélyeket lát, de másokat, mint az emberi világban. Emelvényen ülve egy öreg szerzetes a tant magyarázza, és igen sok szerzetes veszi körül, hallgatva őt figyelmesen. Cso közéjük keveredik. Egyszerre mintha valaki finoman megrántaná a kabátját. Megfordul, és a hajadontincses leányt pillantja meg, aki ránevet és elszalad. Cso utánaered, és egy kanyargós, nyitott folyosón át egy kis szobáig követi, ott azonban habozni kezd, vajon továbbmenjen-e. Ám a lányka visszanéz rá, és kezében a virágokkal int, hogy csak menjen utána. Így aztán gyorsan belép.

A szoba csendes, és senki más nincs benne, Cso tehát nyomban átöleli a lányt – így láttam az álmomban: azaz mégis jelen van kettőjükön kívül egy harmadik, még ha ez a Cso magamformájú is valamennyire –, aki nem nagyon tiltakozik, és szeretkezni kezdenek. Azután a lány elmegy, a lelkére kötve Csónak, meg ne mukkanjon, és bezárja az ajtót. Éjszakára azonban visszajön.

Így megy napokig. Akkor a lány társnői észrevesznek valamit, keresni kezdik és meg is találják az írástudót. Évődve mondják a leánynak:

– A hasadban már egyre nagyobb ez a kis úrfi, és te most is ezzel a kócos hajjal jársz, mintha szűz lány volnál? – Azzal hajtűket és fülbevalókat adnak neki, és gyorsan fel is tornyozzák a haját. A lányka szégyenében meg se tud szólalni.

– Nővérkéim – mondja egyik társnője –, ne maradjunk sokáig, mert attól félek, ők nem örülnének. – S az egész csapat kacag és elszalad.

Írástudóm pedig nézi-nézi a lányt, akit most körkörösen feltornyozott és magasan feltűzött hajfonataival, a hajfonatok csúcsáról mélyen lecsüngő főnixdíszével még sokkal elbűvölőbbnek talál, mint lelógó hajtincses korában. Körülpillantanak, és senkit sem látnak, elkezdik a szerelmi enyelgést, a rózsa és a pézsma illata elhomályosítja elméjüket, gyönyörük már majdnem a tetőpontjára jut. Ekkor azonban bőrcsizmák erős döngése, láncok csörgése és heves szóváltás zaja üti meg a fülüket. A lány ijedten felugrik, mindketten kikémlelnek, s meglátják az aranypáncélba öltözött porkolábot, akinek lakkfekete a pofája, lánccsomó és furkósbot a kezében, mellvértjén annak az állatnak a körvonala, amelyről a szobrot is mintázták, és akit a lánycsapat vesz körül.

– Mind itt vagytok? – kérdezi a porkoláb.

– Mind – felelik a lányok.

– Ha mégis valami földi ember bujkálna itt – folytatta a porkoláb –, egy afféle álomlakó vagy álomjáró, rögtön adjátok elő, nehogy megbánjátok!

– Nincs itt senki – mondják kórusban a lányok.

A porkoláb megfordul, rémisztő pillantással keresni kezdi a rejtőzködőt. A lány megretten, arca halottszürkére vált.

– Bújj gyorsan az ágy alá! – mondja kapkodva Csónak, azzal kinyit a falon egy kicsi ajtót, és azon át elmenekül.

Cso ott fekszik, és lélegzetet venni is alig mer. És csak most veszi észre, hogy a fülke falát képek borítják, nagyszerűen festett mind, rajtuk mintha élne a két ábrázolt ember. Az egyik képen egy szentély fülkéje látható, egy állat szobra – nem nagyobb az egy kutyánál –, alatta két szerzetes áll és figyel.

Nemsokára hallja, hogy a csizmák a szobában döngnek. Kis idő múlva hangjuk lassan elenyészik a távolban, s szíve ettől kissé megnyugszik; odakintről azonban továbbra is jövés-menés, beszélgetés hallatszik. Cso sokáig kuporog-nyomorog, a füle zúg, mintha mediterrán tücsök ciripelne benne, a szeme lobogó tűzként ég. Úgy érzi, nem bírja már tovább, de azért csöndben marad, s hallgatózva várja, hogy a lány visszajöjjön, egyáltalán nem is gondolkodva azon, hogy neki magának miféle sorsa lesz.

Ezalatt a tanuló Czi a csarnokban forgolódva nézelődik, és nem találja Csót, s gyanút fogva kérdezi meg a szerzetest.

– Elment, hogy meghallgassa a Tanról való tanítást – mondja nevetve a szerzetes.

– De hová? – kérdezi a másik.

– Nem messze – hangzik a felelet.

Kis idő múlva az öreg ujjával megkocogtatja a falat, és így kiált:

– Cso uram! Mért kószálsz ilyen soká, ahelyett, hogy visszajönnél?

S ekkor meglátják Cso alakját a falfestményen félrehajló fülekkel és lábujjhegyen állva, mint aki hallgatózik és nagyon figyel.

– Útitársad jó ideje vár rád! – kiált ismét a szerzetes.

Cso szempillantás alatt lelibben a falról, s ott áll dermedten, akár a fa, szeme kimered, lába reszket. A szerzetes Meng ugyancsak meghökken, de méltósággal tudakolja tőle, mi történt. Hát az, hogy amint ott feküdt az ágy alatt, a kopogást valósággal mennydörgésnek hallotta, így odaszalad a szoba faliképéhez, hallgatózni a falon, mi ennek az oka.

Mindnyájan a képre néznek, és látják, hogy a virágos lány immár kontyba tornyozva viseli a haját, s nem szűz lány módra. Bénultan keres valakit a szobájában, s a lábánál egy vörhenyes szőrű állat fekszik hűségesen.

Cso földig hajol az öreg szerzetes előtt, és úgy kérdezi, mi ennek az oka.

Az öreg hangtalanul nevet és azt feleli:

– A varázslatok az emberből magából születnek, hogy is fejthetné meg ezt egy vén szerzetes!

Csónak elszorul a lélegzete, nem lesz jobb a kedve, Czi is csak bámul, és nem ért semmit.

Nyomban fel is kerekednek, alálépdelnek a lépcsőn, és elmennek – fejeztem be a szinte egy szuszra elmondott történetemet.

– Igen, elmentek – szögezte le a végeredményt Cholnoky. – De te hazudtál!

– Hogyan? – hőköltem vissza.

– Elfeledted megmondani, hogy ez az álmodba Kínából érkező Csód, ez a fura férfiú éppúgy néz ki, mint, mint az a tanuló, az a Czi. Mintha két tojás volna… olyan hasonlatosak. Szóval, nem is olyan biztos, hogy Cso az Cso, hiszen lehetne Czi…

Ijedten vettem fel a rég elhagyott beszélgetés fonalát.

– Megcsalt? Másnak lesz a feleségévé?

– Szerencsénkre igen. Más veszi majd a festményeihez az olajfestéket. Más fog az allegóriák modelljévé válni.

– Szerencsénkre? – kapaszkodtam az első szóba. De már nem volt más választásom, erre vette végkép irányát az életem: szerencsénkre.

– Legalább az én szerencsémre. Amely, azt gondolnám, a tiéd is.

Kábult a fejem. Ismét italt rendeltem, ittam, idegesen haraptam le egy szivar végét, és indulatomban az asztalra csapva szólaltam meg:

– Nem értelek, megint nem értelek! Azt mondod, hogy engemet megcsal, vagyis tégedet megcsalt, azaz, hogy kettőnket meg fog csalni. Azt mondod, hogy más felesége lesz, és hogy piros sebeket fog hasítani a szívünkön. Gyalázatos árulásról, becstelen hitszegésről beszélsz, és akkor azt teszed hozzá, hogy szerencsére! Mi ez? Mit értsek ebből?

– Te szamár! A valóságot!

Sirályok és sarlós szárnyú fecskék tömege jelent meg a tér fölött, s a kései délután alkonyattá változott át. Kaucsuktejszagú fügékkel telt tálkát helyezett a pincér az asztalunkra, majd megfordult és sietve távozott.

– De hiszen beteg ember vagy, koravén, keserű, elrontott életű alak, aki magad mondtad magadról, hogy a kininnel behintett adóvégrehajtó cukorbaba hozzád képest…! Ez hát a szerencse?

Cholnoky nagyot, hangosat, kísértetiesen jóízűt nevetett, csak azután felelt a kifakadásomra:

– Te szerencsétlen figura, te! Csakugyan azt hiszed, hogy én annak az asszonynak a hűtlensége miatt keseredtem meg, hogy az ő állati becstelensége tette tönkre az életedet?

– Azt, mert ha igaz, hogy hűtlen lesz hozzám, én tudom, hogy öngyilkos leszek miatta.

– Én azt is tudtam huszonöt esztendős koromban. És lásd, mégis negyvenesztendős vagyok immár.

– És elfelejtetted?

– No, nem egészen, hiszen látod, hogy eszembe juttattad. Hanem a keserűségemnek egyáltalán nem ő az oka.

– Hát mi?

– Nos az, hogy nem találom… az elejét, de a végét sem. Mint az antik görögöknél, hiszen úgy látom, minden történetnek visszakanyarodik a vége az elejéhez. Hát tudod, mindez elkeseríti az embert!

A Régi erődtől puskaropogást véltem hallani: a madarak vijjogni kezdtek, az időközben megtelt étterem vendégsereglete megdermedt.

– Hajtóvadászat – megnyugtatásul körbejárt és mosolyogva világosított föl mindenkit a pincér. – Augusztus hónapban mindig bejönnek a városunkba a rókák, most azokat űzik el. Hiszen már a kutyáinkat, a macskáinkat is fölfalták.

– És ő?

– No, hiszen hallottad, megvan a magam baja!

– De neked sosem fájt a szíved érte?

– Nekem itt, jobboldalt, a bordáim alatt szoktak fájdalmaim lenni.

– Soha nem is gondolsz rá?

– De igen. Néha. Amikor veled beszélgetek.

Az órájára nézett, annak már vízszintes bajusza nőtt, negyed kilenc volt az idő. Fölkelt.

– No, most már eredj haza, a Balaton mellé – mondta fanyar mosollyal. – Eredj, aludj!

Reggel, lázálmomból felébredve, halott szúnyogok ezreit találtam a plédemen. Fekete rovartömegben és alvadt vérben feküdtem, s nem találtam meg magamban azt az erőt, amely segített volna fölülni, megmosakodni, hogy elfogyasszam a reggelimet. Holott már döntöttem, tudtam, nem megyek vissza az én veres hajú tanítónőmhöz, nem úgy rontom el az életemet, ahogy a fák szokták, amikor belehajolnak a saját árnyékukba, s nem tudnak többé visszahajolni a nyárba.

A város

A róka rögtön megsiketült. Valamely nem földi csattanás zajától bukott a némaság gödrébe a vörhenyes bundájú állat, de nem észlelte azonnal, hogy egyik érzéke kialudt. A járat nyílásából hófehér fény borult, halotti palást az egész üregre, minden lobot vetett, a félig tépett madárszárny valamennyi tolla tüzet fogott, a bűzös, megrágott csontok kék lánggal égtek el, és a róka nem egyszerre, hanem lassankint, sorrendben vesztette el érzékeit, úgy merült bele abba az éjszakába, amit most éppen ájulásnak hívnak.

Először elhagyta a szaglása, majd ránehezedett az érzés, hogy ezer skatulya kénköves gyújtót kattintottak fel a rókalukban. Aztán elmúlt tőle a hallás, olyan véggel, hogy a fülsiketítő detonáció ringó csendülésekké vált: a tűztorony harangját verték akkor félre a közeli kis település sziklaplatón ülő székesegyházának tornyában. Legtovább maradt vele a látás, hogy a legszörnyűbb képet mutassa: a haragvó kinti világból, ahonnan eddig csak jó ízek és vérszagok, puha húsok és játékos kölykök vinnyogásai érkeztek, a föld színéről özönlő tűztenger folyt be, látta, hogyan kap lángra rőtveresre kopott, koszlott bundája, látta, hogy minden szőrszála meggyullad, és ezer apró nyelvű s ragyogó sziporkával égve, örvénylő szikraoszlop gyanánt emelkedik fel, s csapódik neki a föld alatti vacok tölgygyökerekkel átszőtt mennyezetének. És azt is látta, hogy minden egyes szikraszem összeszalad, hogy aztán együtt, a vihar tombolása közben sercegve átvágjon a hófehér fényen, amelyet az újabb mennykő becsapódása nyitott meg.

A rókalukból vékony szálú, fojtogató pára szivárgott elő és terjedt szét, miként az ősz vöröse szokott néhány perc alatt tenyeresen szétfutni a vadszőlőlevelekben, majd beszakadt az üreg, és ráfordult a göcsörtös tölgy, nagy és sötét árnyékával tovább oszlatva a feltört kőszénkeserű, fátyolszerű kipárolgást. Embermagas tölcsérré formázódott aztán az a föld alatti kipárolgás, karcos füstté, amely ott állt mozdulatlanul az erdő délutáni tisztásán, s pállott sárgán remegett. Végül megmozdult, maga körül kezdett pörögni, a lassú örvény egyre gyorsult, elhullt leveleket, korhadt lepkeszárnyakat ragadott magával, belekapott a fekete szálú füvek rendjébe, a bokrok bogyóktól lehajló vékony gallyaiba, a fák fakuló levelét tépte le két marokkal, szörcsögő hangok keltek a torkában. Kihúzta magát, imbolyogva magasodott fel a fák tetejéig, de még mindig a tisztást használta táncterének, letarolta a növényeket, simává döngölte, dolomitpadlóvá egyengette magának a bakonyi, titkos, egyre zajosabban zúgó helyet.

A távolban mennydörgött.

A most még fióka, de a fiókák ártatlan és kíméletlen gonoszságával bíró szél néhány kört repült szülőhelye, a levélzetétől kapkodva megfosztott bükkös fölött, fényesítette erdei szagokkal, felkapott boroszlánlevelekkel és kikericsszirmokkal ékes sárga ruháját, zúgatta és forgatta leplét, pedig ekkor még nem homályosította el teljesen az eget, amelyről mást sem állított máris: az övé.

Felhőtől felhőig iramodva nekikapaszkodott a magasságnak. S mielőtt egybemarkolta és a szürke szín vödrébe belemártogatta volna az ártatlan cumulusokat, megnézhette magának a lenti világot. S mert végigtekintett a szörnyű dolomitpusztaságon, a tó felé elterülő, silány erdőkön, a völgy szaggatta sziklatetőre felágaskodó kisvároson és a várost koszorúként körbevevő néhány telkes falvakon, méltán csodálkozva tehette föl a kérdést: miért keletkezett itt mindez?

Hiszen a hegység nem hegység, a folyó nem folyó, az erdő nem rengeteg, a mezők nem képesek kifutni a végtelenig, mert mindig útjukat állják a vadkörtefák és a vízmosások, s még csak térképet sem lehetne a tájról fölvázolni, mivel napról napra átrendezi azt, minthogy nincs megelégedve vele, a teremtő.

A hegység hogyan is lehetne hegység, ha fennsík, s csak egyes részei emelkednek magasabbra? A Kőris-hegy vagy a Som-hegy is inkább csak csúcs, amelybe épphogy csak beleakadna a szem, ámbár az utak meg sem tapasztalják. Máshol pedig a mélyen bevágódott folyóvölgyekből tűnik a magas part hegységnek, vagy pedig délről, a tótól felkapaszkodónak, mert szüntelen a horizont fölé kell tekintenie. De ha bárki is fölmegy e hegyekre – miként a három testvér közül a legfiatalabbik, László maga sem tudva s nem is keresve az okát, miféle késztetésre – fennsíkot lát, alig-alig lejtős, hullámos területet.

Ez a szélnevelő hely pedig valóban széles, de megrokkant, összezúzott hátú fennsík. Sok dolomitból, felső része azonban túlnyomóan mészkőből áll össze, és emiatt van a fennsíknak ilyen nyomorék jellege. A mészkő nem mállik el, tehát nem is adhat termőföldet, és belőle nem keletkezik olyan képlékeny anyag, amely a mészkő repedéseit eltömné. A mészkövet a víz könnyen oldja, így a hasadékai nemhogy elzáródnak, hanem tágulnak, s a rések apró, szörcsögő torkai elnyelik az égi zuhatagok vizét! Nincs is vízfolyás, minden víz elszalad, s a hegység lábánál mint távoli emlékekkel dús karsztforrás bukkanik elő. Nincs e fennsíkon kék vizű forrás, nincs mormogó patak sem, nem lehet kutat ásni; hiába itt az a rengeteg nagy szemű tavaszi és őszi eső, az ember csak úgy élhet meg, ha összegyűjti az esővizet, az állat pedig, ha hajnalonta lefut inni a tóra. A nyílt vizet nélkülöző fennsíkon erdő terpeszkedik csupán. Ember csak ott tud megtelepülni, ahol völgy vágódott bele a fennsíkba, s a völgy fejénél vagy oldalán források bukkannak elő: a kutak mellett, amiként az a falvak nevében is bennfoglaltatik.

A Bakonyt senki sem mondhatja hegységnek tehát, hanem erdőségnek vagy kizárólag: erdőnek.

A hosszú szoknyás szél belehasalt az égbe, lebegtette a haját, és szempillantás alatt Eplény fölé suhant, a bükkerdő pereméig. Nyomorúságos kis falu! Semmi egyebe nincs, mint az, hogy jó szemű ember jó időben ráláthat a perem alatt húzódó újabb fennsíkra, és a síkság sziklái által szétroncsolt városkára. A síkságnak fakó, sárgás, rozsdás színe van, itt-ott egy kis folt: erdő sötétlik rajta, de szántóföld-parcellákat csak távcsővel láthatni a várostól. E rozsdás, fakó színű pusztaság a Nagymező, a legkülönösebb dolomitpusztaságok egyike Közép-Európában.

Tehát itt fekszik ez az átkozott város.

Nohát arról azonban helyesebb volna azt mondani, hogy „ágaskodik”, mert vízszintes utcája nagyon kevés, a legtöbbjük meredeken lejtős, sőt van sok lépcsős utcája is. E hely eredetileg fennsíknak mutatkozott (néhány százezer esztendővel ezelőtt, miként azt megállapította, hisz időközben geológussá vált, a család középső fia, Jenő), de a Séd valami kalandosnak látszó kirándulást tett a fennsíknak ebbe a részébe, s függőleges partok közé szorított mély völgyet vágott bele. Valami 60-80 méter mély ez a kanyargós völgy, s éppen ide húzódott be Veszprém.

Délebbre a fennsík hullámos, egyenetlen, de lösz borítja, s földművelésre alkalmas: annak finom porából sokat tud a szélvihar fölemelni a nyári szárazság idején, a havát is át lehet lapátolni télen, rá a tó befagyott tükrére vagy a gardaszínű víz túlsó partjára.

Eplénytől lebucskázott a szél a tó halpikkelyes tükréig, hosszú fátyol lebeg a nyomában, hogy rögvest visszaszaladhasson a sötét Bakonyba, megmászhassa azt a három lépcsőt, amely csupán neki lépcső, hiszen kiterjedt, egymás fölött elhelyezkedő fennsíkok alkotják. Az elsőt, amely közvetlenül a tó partján emelkedik, a tó magas vízállásai idején a hullámok mosták meredekre, mintegy 10-20 méter magas. A tó vizenyős, náddal, sással, kákával borított lapályairól lép föl a rókaszagú szél a Riviéra teraszára, ahol a Rodostó-ház (a Cholnokyak családjának nyaranta bérelt lakja), az Eszterházy-vendéglő, távolabb a régi villák állnak. Riviéránk mintegy két kilométer széles, s lassan emelkedve jut a hegyek lábáig, a város levélnehezékével rögzített középső fennsík déli lejtőjéig. Alulról fölfelé, addig, amíg a lejtők homorúak, szőlők és pincék vannak rajta, a lejtő felső, domború részén erdők, bozót vagy pusztakertek, a párkányt azonban véges-végig erdő borítja.

Ez a párkány magasabb, mint városunk, drága Veszprémünk fennsíkja, mert igen kemény kőzetréteg fut itt végig, nagyjából párhuzamosan a tóval. Ez a felmagasodó perem Füreden a Tamás-hegy, Arácson a Péter-hegy, János-hegy, Csopak fölött a Csákány-hegy: s mindegyiket göcsörtös cserfák növik be, hogy legyen bennük még valami közös, ha már a fontosabb egységüket a táj lakói meg nem látták.

Nem fújtat, meg sem kottyan neki, s máris elkerülve a várost és a Séd völgyét, a jutasi lépcsőhöz, e bakafosos lépcsőhöz, kőzettöréshez ér, oda, ahol le lehet ereszkedni a Nagymező legalacsonyabb részére, a Séd vizével öntözött völgyfenékre, átlendül a völgyön, nekifut a lassan emelkedő, nagyon puszta dolomitmezőnek, majd feljebb is, a dolomitot takaró mészkövesnek, ahol azonnal megjelenik az erdő, hogy eltakarja a messze-messze, kedvező körülmények közt egészen a tóig terjedő kilátást.

A városlakók a szél szoknyájának első pördülésétől, amely a magas fennsíktól a kádártai árvalányhajasig, a paloznaki nádastól a csatár-hegyi harasztosig körös-körben éppen csak megsuhogtatja a lombokat, és északról délnek hajtja az összes felhőt, megrettennek, évszázados tapasztalatból tudják, hogy a várost sunyin megkerülő, aztán a Bakonyról lezuhanó északi szél télen kemény, száraz hideget hoz, nyáron pedig veszedelmesen száraz vihar alakjában jelenik meg, s okoz, ha felkapja valaki gondatlan városlakó a szabadon hagyott parazsat, félelmetes tűzvészt. De ez csak a kezdet, békés lilás az ég alja, mint délutáni álomból felébredő asszony puha arcgödrében az árnyék, amikor első pillantása ráesett az ágyfejhez helyezett rózsacsokorra, s amelyre rögvest, mintha csak szeretője szájára, ráhajol.

Mindezt tudva s a baljós jövőt megsejtve, a környező pusztaságokat ismerve, méltán gondolhatja bárki, hogy ugyan átkozott helyen épült a város! S ha mégsem mondja ki (úgy bele, a sorokba!), akkor is van, aki átkozza a településnek már helyét is. Mi mást tehetne a Séd, amely összevissza kanyarogva, sziklákba belebotolva keresi folyásának irányát, s egyetlen pillanatra nem lehet biztos abban, hogy azt meg is találva eljut a sodrást csöndesítő lapályra. Ez a csermely, amely sosem képes patakká növekedni, nemhogy folyóvá vagy folyammá, a fennsík egyetlen számottevő vízfolyása: Herend fölött ered, a devecseri törésen zúdul alá, a városnál hosszú kiruccanást tesz a fennsíkra, házsártos vénasszonyként, fülsértő tirádák közepette végig is zsörtölődi azt, aztán tovább folytatja útját a törés mentén Hajmáskérig, ahol olyan keresztvájatot talál, amelyen át hirtelen délkelet felé fordulva, elhagyja a hegyvidéket és a Mezőföldre fut ki. Itt lesz végre szabad, lélegzetet vehet, és komolykodón nekivágva roppant érdekes, nagy ívet ír le, tovább mélyítve a kőzetbe a maga nagy ómegáját úgy, hogy a több mint félkör alakú ívnek a nyílása észak felé tekint. Sóly, Vilonya, Papkeszi és Berhida gazdag községek mellett futja le ezt a különös kanyart, s Ősi községnél fordul csak kelet felé, hogy a Sárrét lapályára jusson.

Nem nagy vízfolyás a Séd, bár tavaszonként, vagy a heves, Bakonyból érkező szemes zivatarok után igyekszik megáradni, és minél többet kimosni a sziklaközökbe behúzódott talajból, hogy azokban soha többé meg ne telepedjen növény, ne heveredjen bele a rózsaszín kötőtűhöz hasonlatos giliszta, de kicsiny volta ellenére elég nagy esésben ömlik ahhoz, hogy malmokat hajtson. A 39 malom közelében településeknek is kell lenniük, ezekre a fennsík és a Mezőföld nagyon rászorult. S a Séd mellett az évszázadok alatt vásárhelyek fejlődtek ki, amelyeken a különböző termőterületek áruit kicserélik, illetőleg ahova összehordják, hogy helyettük importált árut vagy helyben készült iparcikkeket adjanak.

Kevés olyan látványos sziklavidék van a Földön (állítja egyszer Jenő, a geográfus fi, de mit is ígérhetne mást a szülőhelyéről – magának), mint a hektikus Séd völgye ennél a félbolond városnál, amelyet éppen most kerül meg a szél, csupán azért, hogy a korábbi vihar felhőmaradványaitól megtisztítsa az eget, és kezdetként hegyikristály-átlátszóvá tegye, és hogy orvul előkészítse első alattomos attakját. A folyócska egyelőre a belezúdult sáros, törmelékes vízzel van elfoglalva, nem vesz tudomást a megállt, párától mentes, kifényesedett levegőégről: igyekszik víztömegét elvezetni, s nem törődik az általa festőien áttört dolomitfennsíkkal, amelybe mély völgyet vágott, a szeszélyes kanyarulatok partján köveket hajigál egymásra, úgy átkozódik. A leghevesebb kanyarulatába, mintegy öbölbe nyúlik bele délről északra a Várhegy és ennek fantasztikus folytatása, a Szent Benedek-hegy, erre épült tehát a vár, s körüle, a mély völgybe a város – ezt zúgolódja körbe a Séd, erről nem hajlandó tudomást venni már vagy ezer éve, ámbár minden erővel azon van, hogy kiverje, széthasogassa a köveket, s elhordja alóla a földet.

A környék sajátságos tájképét csak úgy érthetjük meg, ha a fennsík szerkezetét megismerjük – írja majd egykor, hogy már sosem kíván visszatérni, sosem akarja ismét megkóstolni a pohár külső falára párát kicsapató édes vizét a városnak, a geológus. A tó partjától föl egészen a Bakony tetejéig majdnem kizárólag a földtörténeti középkor elejéről, a triász korszakból származó kőzetrétegeket találunk. Nagyon változatos, érdekes rétegek ezek. A tó vidékén a nagy Lóczy Lajos, a város környékén a kitűnő Laczkó Dezső tanulmányozta őket olyan részletességgel, hogy szerte a világon mintául szolgálhatnak eredményeik. Csodálatos pontossággal ismerik e vidék szerkezetét. A triászban tenger borította a vidéknek majdnem az egész területét, s a tenger fenekén vastag mészkő, márga, dolomit és homokkőrétegek rakódtak le. Ebben az időszakban még nem éltek a Földön emlősök, csak nagy hüllők népesítették be a szárazföldeket, a tengerekben már éltek a halak, de különösen sok rák, csiga, kagyló meg a Nautilushoz hasonló, úgynevezett puhány fejlábúak. Éppen az e környéken található ősállatok maradványainak leírása és felsorolása négy vaskos kötetet tesz ki egy óriási monográfiában.

A városival szemben a tó partjának a legrégebbi rétegei azok a vöröskőrétegek, melyeket mindenki ismer Vörösberényben, hisz ez a falu a nevét ennek a homokkőnek köszönheti. A követ bányásszák is, és a sötét színű, asszonybőrű kőből nagyon szép épületek készülnek. Talán valamennyi közt a leginkább figyelemreméltó a városi kórházkápolna a temető mellett. E kis neoromán ízlésű kápolnát Hornig Károly báró, a minden jóért lelkesülő, bőkezű püspök építtette. Vörös homokkőből építenek sok kerítést, kapubálványt, villák alapzatát, lábazatát, párkányait, s ezek mindig nagyon mutatósak és tartósak. A sziklamálladék vörös homok, ez festi meg a szőlők és szántók földjét, s ilyen vörös por lepi el a dűlőutakat is a tó fölötti vidéken. Ebből van az Öreg-hegy, Felső-hegy, a Cserelak.

De ez a vörös homokkő nem a triász korszakba tartozik, hanem a geológiai ókor utolsó korszakába, az úgynevezett permi korszakba. Akkor még e terület szárazföld lehetett, hiszen ilyen sok homok tengerben nem, legfeljebb a tenger partján halmozódhatik föl. E kőre települtek reá a triász korszakbeli tengerek üledékei. Alul homokkő fekszik, aztán erre mészkő, majd dolomit, aztán megint mészkő, nagyon változatos minőségben, ezek fölött terjedelmes vastagságú márgarétegek, majd megint mészkő és márga vegyesen, ezek fölött a minket legjobban érdeklő vastag dolomit. A dolomit fölött még egyszer mészkő települt, ez az Alpokban óriási szélességben, úgynevezett Dachstein-mész, de városunk környékén csak jelentéktelen kis foltokban található.

Alsó, középső és felső triász zónákra bontva szét a tarka rétegsorozatot: az alsóhoz tartoznak a permi rétegekre közvetlenül rátelepült homokos sávok, ilyenekből van a tóparti Riviéra altalaja; a hegyek lejtői már változatos középtriász korszakbeli sávokból állnak, egészen a hegyek tetején túl, az északi lejtőkig. A középtriász rétegei közt elfekszik egy nem nagyon kövér, mintegy 4-5 méternyi, vöröses színű mészkőréteg: ebben sok tűzköves csomót lehet látni. A tűzkő májvörös színű, üveges kinézetű, kemény, kovasavaskőzet, vágja az üveget, és ideges tekintetű, pörgő nyelvű tüzet lehet belőle csiholni.

A felső triász rétegei a mészkővel váltakozó márgarétegek és ezek fölött az óriási kiterjedésű dolomit.

A márga nem más, mint agyagos mészkő. Puhább a mészkőnél, könnyebben elmállik, éspedig annál könnyebben, minél több benne az agyag. Amikor kiássák, üde szürkés színe van, de aztán a levegőn elsárgul. Építőkőnek használják, holott nem valami jó, faragni semmi esetre sem érdemes. Ebben a márgában találta Laczkó Dezső a város nevezetességét, a fogas teknősbéka maradványait. Bár mindenki tudja, aki látott teknősbékát, hogy annak nincs foga, csak kemény, éles, szarunemű anyag borítja állkapcsának azt a részét, amelyben a fejlettebb állatok fogai szoktak ülni; Laczkó Dezső olyan nagy teknősbéka koponyáját találta meg a márgába belekövesedve, amelynek szép, erős fogai vannak, bár nem egészen úgy elrendezve, mint a mai állatok fogai. Az állat átmenő forma a teknősök és krokodilusok közt.

Veszprém körül a márga egyébként nem foglal el nagy területet. Sokkal több van Pécsely vidékén és a tóparti hegyek mögött. Mivel könnyen pusztul, mindenütt alacsonyabb a márgaterületek felszíne, mint a Veszprémi-fennsík átlagos magassága.

A márgarétegek fölött feküsznek a felső triász korszakban lerakódott, vastag dolomitrétegek, s ezeket okvetlenül meg kell ismernünk, ha a városi tájképet meg kívánjuk érteni. Ez a kőzet különösen viselkedik a lepusztító erőkkel szemben, azért egészen egyedi tájképeket is láthatunk a dolomitterületeken.

A dolomit mint ásvány kettős só, kalcium-karbonát és magnézium-karbonát egyenlő arányú összetétele. Ennek a kettős sónak a kristályait rendesen mészkőanyag, kalcium-karbonát tapasztja össze kemény kőzetté. A dolomit mint kőzet tehát dolomitásványból és mészkőből van, azért vannak keményebb, szilárdabb dolomitok és porlékonyabb, könnyen darabokra aprózódó dolomitok. Külsőleg fehéres, szürkés, néha sárgás, esetleg halványan rózsaszínű, friss töréslapokon úgy csillog, mintha cukorból volna. Tapintása érdes, kellemetlen. Felszíne olyan száraz, reszelős, ha az ujját végighúzza rajta az ember, viszorog a háta. Építőkőnek nem használható, mert mindig szögletes darabokra törik. Magától is széthull szemcsékre, ezt nevezik murvának. Kitűnő edénysúroló anyag, mert nem karcolja meg az edény mázát, de éles szemcséi lekaparják a zsíros, meszes csapadékot, ami a víz forralásakor és a hús főzésekor az edényre csapódik. A városi utcák közül a lejtősek rendesen dolomitsziklákon vezetnek át, persze az út valahogyan burkolva van, de a dolomitmurva mindig ott varcog a lábunk alatt.

A szél mellett ez a város olyan jellemző vonása, hogy nem is lehet nélküle elképzelni.

A helyi márga még abból a szempontból is meglepetéssel szolgált, hogy a vidéken, nagy területeken dolomittá alakult vagy helyette dolomit telepedett le ugyanabban az időben. A Szent Benedek-hegy ilyen dolomittá vált márgából van.

A mészkő kitágított hézagaiba belehulló növényi korhadék, por és egyebek megmaradnak, s ezeken apró méretű növények telepszenek meg, melyek viszont más növények megtelepülését teszik lehetővé, s így az erdő lassan előrenyomulva belepi a mészkőhegyeket. Ezért a Bakony mészkővel takart részeit sűrű erdő borítja. De a dolomitban növény nem kapaszkodhat meg, gyökereit nem tudja a repedésekbe benyújtani. Málladék sincs rajta, ezért a dolomit lejtői kopárak, legfeljebb rövid kis fű teng-leng rajta. Csak ott nőhet üdébb növényzet, ahol a dolomit felszíne nagy darabon vízszintes, mert ott a por, növényi hulladék összegyűl, s a fű gazdagabban terem. A sűrű fű még jobban megfogja a port és a száraz leveleket, s lassankint tenyérnyi televény borítja be a felszínét. De ide fákat ültetni nem lehet, mert a talaj vékony, s alatta a száraz, kemény dolomit fekszik, abba ugyan nem tudja beleereszteni gyökerét a zsenge bujtás.

A dolomiton gyér a növényzet, kifehérlik a kis fűcsomók közül a megátkozott világos kőzet. Ezért a növények nem tudják megvédelmezni a dolomitot a szél pusztító hatásától.

A szél, a szél, a karcsú, lánytestű, könnyen futó szél!

Épphogy visszaért a Bakony peremére, maga után kvarckristálytiszta eget hagyva, máris újabb fondorlatokra készül. De a városlakókat meg nem téveszti: azok tudják, ha megáll és bálvánnyá merevedik a vad, akkor bármelyik pillanat megriaszthatja, és kitör. Maga körül mindent tör és zúz, fölsérti bőrét, vérrel fröcsköli tele a fák kérgét, s porondot tapos maga körül.

A szél feszegetni kezdi azokat a kődarabokat, amelyek a szikla felszínén meglazultak, s az ilyen letördelt, kis sziklalapokat maga mellé ejti, hogy rögvest felragadja, nekicsapja más szikláknak vagy épületeknek, s azt úgy megtámadja, mintha gépfegyver tüze alá vették volna.

Szélvihar lesz. S ilyenforma vihar idején a városban és a dolomitmezőn alig lehet megmaradni, mert borsónyi, sőt mogyorónyi nagyságú kavicsokat hord magával a szél, s a növényt, állatot, embert valósággal megbombázza velük.

Szélvihar lesz. Érdemes ezt a mondatot mint ruhát magunkra húzni.

A szél az oka annak, hogy Veszprém körül annyi kopár, különös szikla nevelkedett. A kőzetrétegek, kezdve a berényi vörös homokkőtől föl, egészen a dolomitig, nincsenek nyugodt, vízszintes fekvésben úgy, ahogy a tenger fenekére egykor lerakódtak, hanem összetörtek, vízszintes helyzetükből kibillentve. A rétegek errefelé úgy fekszenek, hogy déli oldalukon felemelkednek, minél kevesebbet fogjanak napot, tehát észak felé lejtenek.

A feltorlaszolt, összetöredezett kőzetlapok hajdan büszke hegységet építettek föl. Éles gerincek, merész csúcsok magaslanak rajta, amelyeknek legmagasabb része éppen a tó helyén volt, de elsüllyedt mind, magával víve a mélybe az őzbakok nyomát és a gilisztaűző varádicsok kesernyés illatát. Az elsüllyedt hegységnek csak két csúcsa maradt meg a föld felszíne fölött, az egyik a Kő-hegy, a másik a polgárdi Szár-hegy. Fenn dicsekedtek valaha ezek a csúcsok hajdan a felhők fölött, több ezer méter magasban. De a szerencse forgandó: alacsony, szigetszerű, kis dombokká süllyedtek vissza, mintegy százharminc méter van a tetejük és a környező síkság között.

Az elsüllyedt hegység északi lejtőjén kuporognak azok a hegyek, amelyek a városnak tálcát kínáló fennsík helyén voltak. Ezek is behúzódtak a barna és meleg földmélybe, de nem annyira, mint a hegység fő gerince. Mégis annyira alacsonyra kerültek, hogy a lepusztulása után az akkori tenger szintjénél alig volt magasabb a hegység tönkje. De ebből is síkságot készített a pusztulás. A hegység lepusztulása után ez a földkéregdarab megint kiemelkedett, s jelenleg a tenger szintje fölött mintegy kétszázhatvan méter magasságban terül el.

A mohos, szüntelen rettegő város tehát e fölemelt tönkfelület települése, részben már összevagdosva a megújult erejű vízfolyásokkal. A város körül csupa kemény dolomit, a tó felé pedig a régi és változatosabb triász kori rétegek felszínre bukott darabjai: szürke és fehér csontok.

A város – a hely, amelyről szó van, és lesz is még – a pleisztocén korszakban nagyon száraz, úgynevezett pusztai, sztyeppei éghajlat alatt volt. Ekkor már itt tartózkodott a régi kőkorszakát élő ember, a Homo primigenius, és küzdött a barlangi medvével meg a mamuttal, vadászott a rénszarvasra, az ősbölényre, s kőből pattogtatta durva, csiszolatlan eszközeit.

S a por fűbe hullván, ott épen megmaradt, mindig jobban és jobban fölhalmozódott, a szegény szálfüvek kénytelen voltak mind magasabbra nyújtózkodni, régi gyökerei, szárai elkorhadtak a föld alatt, s ezek helyén temérdek apró csövecske maradt. Ez teszi a sárga, fakó, rétegetlen földnemet olyan porózussá, olyan könnyűvé, hogy szinte élvezet felszántani vagy kapálni.

Ezért, hogy a lösz szeret meredek falakban megállni. A vízmosás mindig függőleges falú szakadék, alig lehet kimászni belőle. Aki ilyent akar látni a városban, az sétáljon ki a külső Püspökkert nyugati fala mellett vezető út folytatásában, a mezei dűlőúton egyenesen dél felé. A Méhes alatt máris belejut az egyik löszszakadékba.

Nem tudom – írja Jenő a lapszélre, hiszen lesz idő, amikor saját magához készít jegyzeteket csak azért, mert nem akarja tudomásul venni, egyedül hagyta az idő –, nem simították-e el ma már, de veszprémi diák koromban sokat jártunk ki oda cigarettázni meg barlanglakósdit játszani. A löszfalba barlangokat faragtunk, anyám nem tudta elképzelni, hogy hova tűnnek el a konyhakések. Sőt, a barlanglakóknak illik művészkedni is, úgy tanultuk áldott jó Tölcséry Ferenc történelemtanárunktól. Nos, tehát mi is művészkedtünk. Különösen én kontárkodtam, s az egyiptomi féldomborművek mintájára kifaragtam tanáraink kétségbeesetten hű torzképeit. A város közönsége fölfedezte, s egész népvándorlás indult meg, hogy mulassanak a torzképeken, s nem árultak el bennünket a tanár uraknak.

A szél, mint róka, ha hosszú futásban kifulladt, és lábaira hajtja nehéz fejét, belefeküdt a saját árnyékába, hogy erősebbé, vadabb csahossá nevelje magát. A cserfák megrettenve állták körül, s egy szarka, mert nem tudta elviselni a súlyát, legszebb tollát pergette alá a szárnyából, és gombszemével követte, hogy az miként jár körbe, szitálva egy láthatatlan függőlegest. Azt, amely a szél elomlott, fújtató testéhez támaszkodott volna, ha vonal képes lenne támaszkodásra, de így csak az antracitfekete toll hulltának irányát jelölte ki.

Messze, délen, a tó felett sem volt felhő, és északon, a Bakony magasságában sem hízott semmi apró párapamacs, hogy egyszer majd cumulus legyen belőle.

Három fölhajtott ernyőjű kocsi hagyta el hamarosan a várost, szinte egy időben hajtottak el. Az egyik a palotai, a másik a Csopakra vezető, a harmadik a Somlónak futó úton gördült. Messzi magasból, de még mindig a vár fölül fel-felvillant néha az éjszakai tivornyából hazatérő zivatar egy-egy kései szárazvilláma, mintha a lejtőn meg-meglóduló jóllakott róka szaggatott, önfeledt kaffogásai volnának. A levegő pedig hűs volt, és leírhatatlan édes illatú, mint a keresztények vagy a muzulmánok húszszirmú fehér, káposztalevelekként összeboruló, piros és kénsárga rózsákkal telt paradicsomában. A kocsik gördülésének a hangja csak akkor hallatszott, ha a kerék a frissen elterebélyesedett, csillagokkal megtelt pocséták valamelyikébe gördült bele, máskor az a nesz, amely nyomon követte a három titokban menekülő (Viktor, Jenő és László) haladását, nem robogás, nem tengelykelepelés volt, hanem az elpusztult város elhalkuló, aritmiás, a fájdalom pányvájáról leoldott, félelmet már nem ismerő halálhörgése.

A zivatar, mint az egész testet uraló fájdalom a sebben, hirtelen összehúzta magát, de csak azért, hogy meginduljon róla a beszéd. Az éjszakába forduló estén nagy pusztítást vitt véghez Veszprémben és a Balaton mentén. A fergeteg, ami a Bakonyból vele jött, sok épületet tépett meg, gyújtott fel vagy sodort el, köztük a városka büszkeségét, a Ménkűfogós házat is, a jégverés nagy kárt tett a gyümölcsös kertekben, a mennykő pedig, amely kétszeres becsapódásával adta nyitányát a pokolbéli forgatagnak, még többször is lesújtott, úgy hullott egy álló naphosszat a fennsíkra és a tó haragoszöld vizébe, mint a férges szilva, mikor a szél megrázza a fát.

Tartalom

G. története

A város

Terepgyakorlatok 1.

Harmadnap

Terepgyakorlatok 2.

A kísértetfeleség

J.

Szélvihar

Tizenegy óra és naplemente

A mosoly

Fa és a fülemüléje

A kijárat

A jószág

Az éden

A hasonlatgyűjtő

A történet

A metaforagyűjtő

House of Pomegranates

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Reményi József Tamás
Olvasószerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
A borítót Hrapka Tibor tervezte a Fortepan/29848 képének felhasználásával.
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 446 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL