Imreh Anett

Jó lesz! 2

El camino

kicsit

másképp

Copyright © Imreh Anett, 2024

Borítóterv: Kontraszt Plusz, Pécs

A borítóba belekontárkodott: Imreh Anett

Szerkesztette: Gábor Adrienn

A szerkesztésbe belekontárkodott: Imreh Anett

Nyomda: Kontraszt Plusz Kft., Pécs

Ebbe NEM tudott belekontárkodni: Imreh Anett

ISBN 978-615-02-2219-6

Minden jog fenntartva

A könyv tartalma szerzői jogi oltalom alatt áll. A könyv személyes használatot meghaladó mértékű, bármilyen felhasználása kizárólag a szerzői jogok tulajdonosának Imreh Anettnak az előzetes írásos engedélyével történhet. A felhasználó kizárólag saját felhasználásra jogosult, a könyv terjesztésére, kereskedelmi forgalomba hozatalára nem. A könyv teljes egészében szerzői jogvédelem alatt áll, abból bármely részt kivágni, azt a részt nyilvánossághoz bármely módon újraközvetíteni tilos.

Joginyilatkozat

Az ebben a könyvben foglaltak a szerző saját tapasztalatait tartalmazzák. Tekintettel arra, hogy a szerző hatáskörén kívül esik az, hogy a könyvben foglaltakat hogyan alkalmazza, értelmezi, a szerző nem vállal felelősséget az olvasó tapasztalataiért, élményeiért.

Előszó

Sosem gondoltam volna, hogy két könyvhöz is írok majd előszót, főleg, hogy mindkét könyvet én írom… Az ok, TE vagy kedves Olvasóm, mert folyamatosan bátorítottál e-mailekben, személyesen, SMS-ben. Sőt! Biztattál, hogy az első könyv tetszett, ezért folytatódjon a kaland. Szívből köszönöm a bizalmadat, remélem, ismét sikerül együtt beérnünk Santiago de Compostelába, és aztán tovább, a világ végére…

Mivel tudom, hogy te is indulni szeretnél már, nem húzom az időt, de a régi intelmek most is aktuálisak: ne használd kérlek, útikönyvnek az írást (már tudod, hogy milyen felejtős vagyok), és ismét ne keresd a hibát, mert megint lesz bőőőven, csak engedd el magad, és merülj el a kalandokban és az érzésekben…

Ismét igaz minden és mindenki, és most induljunk el végre!

Ja! A fejezetek végén megint találsz QR kódokat, amiket, ha megnyitsz, az én kis amatőr videóimhoz vezetnek, ha látni is szeretnéd a leírt napot, csak szkenneld be a kódot.

2022.05.31.-06.01.

-01 és 00. nap: utazónapok Eger-Budapest,Budapest-Frankfurt-Porto

És akkor a nő belépett a férjével a postára. Az Új Nagy Kalandja hajnalán még olyan profán dolgokat kellett elintéznie indulás előtt, mint a villanyszámlacsekk befizetése. A nagy kalandok a való életben így kezdődnek. Az enyém is. Mert igen, megint én vagyok az a bizonyos nő, és hogyan máshogy indulhattam volna el a Camino Portugues por La Costára, azaz az El Camino portugál part menti útjára…?

Szóval az utazónapon vagyunk. Pontosabban még az utazónap előtti napon, a mínusz egyediken. A repülő másnap kora reggel indult, és hogy ne „nagyonhajnalban” kelljen Egerből Pestre utaznunk, ezért a repülés előtti napon kivettünk Mundival (Rajmund, a férj) egy szobát Pesten, a reptértől nem messze.

De először még elszaladtunk egy csekket befizetni, mert utána már az útra akartunk koncentrálni, tehát előtte mindent szépen elrendeztünk: a melóhelyen Adrikám helyettesít megint, amíg én sétálgatok, Anyukám vigyáz megint a kisebbikemre meg Pihére, az új „gisgugyánkra”, a nagyobbikom meg már magára vigyáz, szóval még ez a csekk, aztán jöhet a kaland!

A postai tennivaló után kényelmesen andalogva sétálgattunk a panelrengetegben a szállás közelében, Kőbánya-Kispesten, a kellemes kora nyári időben. Hallgattuk a cseresznyeárusok vidám, hangos reklámját, fagyiztunk, és tele voltunk kellemes várakozással, hiszen már három éve vártuk nagyon, hogy újra a sárga nyilas úton lehessünk.

Ha otthon szóba került az első utunk (kb. naponta…), mindig azzal zártuk a társalgást, hogy: „ooolyan jó volt, el kell mennünk egy új útra!” És egy nagyot sóhajtottunk hozzá. Most pedig már a várva várt indulás előtt álltunk, így érthető, hogy minden körülöttünk lévő dolognak nagyon örültünk. E napon a boltban vett péksütitől a kis parkokig minden nagyon tetszett nekünk.

Ez az idillsorozat csak akkor tört meg egy picit, amikor észrevettem, hogy a túranadrág, ami rajtam volt, farvonalon, a varrásnál jócskán ki van szakadva. És én így grasszáltam egész nap büszkén a szülővárosomban és országunk fővárosában is…

A felfedezés után finom takarással gyorsan visszamentünk a szállásra, ahonnan a házigazdánk már lelépett. Volt ugyan nálam tű és fehér cérna a vízhólyagkezelés miatt, de a nadrág sötétszürke, tehát ha azzal varrom meg, kilógó tamponcérna képzetét keltheti a pozíciója okán, amilyen „szépen” én varrok, tehát szétnéztem a szálláson, hátha van valami más színopció.

Lett. Egy kis fadobozban találtam középszürkét. Az ilyen tamponcérna nagyon ritka, kölcsönvettem hát úgy 30 centit, amit sebesen beépítettem a hiányzó helyre. Nagyon ronda lett, mert sajnos ugyanolyan „jól” varrok, mint ahogy főzök, azaz borzalmasan… De nem öltönygatya, tehát jó lesz az úgy - mondtam magamnak, és azzal lezártam az ügyet. Majd elöl domborítok, hogy ne a hátsómat nézzék. Mondjuk, ez nem lesz egyszerű, mert én az „elöl deszka, hátul labda” típus vagyok, tehát nagyon-nagyon kell majd igyekeznem elöl… Ezután már semmi érdemleges nem történt: tus, fogmosás, alvás.

Másnap, a már igazi utazónapon, 3:45-kor keltünk. A gépünk 6:30-kor indult. Jó, hogy nem Egerből indulunk, mert akkor 2-kor kellett volna kelnünk, meg izgulni, hogy időben felérjünk a reptérre, szóval jó volt ez így. A 4:40-es reptéri busszal mentünk a reptérre a Kökitől, hogy a biztonsági ellenőrzésnél lévő hosszú sorok miatt ne kelljen idegeskednünk, hogy elérjük-e a gépet.

Pontban 5:10-kor érkeztünk meg, robogtunk a biztonsági ellenőrzéshez, ahol egy deka sor nem volt… Ezért, miután most nem hagytunk el semmit, másfél órát üldögéltünk nyugodtan, hol itt, hol ott…

Igen, mer’ egy tunéziai nyaralás alkalmával a kisebbikem elhagyta a kézi táskáját a reptéren a Duty Free Shopban, és már csak az afrikai becsekkolás után vette észre. Futottunk vissza, mert benne volt a macija, szóval nem volt kérdés. Nna, ott nem volt nyugalom, főleg a biztonságiaknál, akikhez odaérve láttam, ahogy idegesen nézegetik a gazdátlan sporttáskát. A reptéren egy ilyen magányos táska nem megnyugtató ám senkinek… Sűrű bocsánatkérések közepette nyitottam ki nekik a tatyót, és igazoltam, hogy sem mi, sem a macink nem terrorista. Elengedtek minket, de tuti, felkerültünk a megfigyelendő elemek listájára. Teljes joggal…

Nna, de ugorjunk vissza a nyugalomhoz. Az „itt-ott” után még félórát ültünk a gépen is, mert jött egy hevesebb zuhé, és lefújták kis időre az indulást. Bár ezek a tolódások marhára nem tettek jót a repülésiszonyomnak, de addigra már rég kidolgoztam az önmotivációs beszédemet, amit hetek óta szívósan fogalmaztam: „minden rendben lesz, élvezni fogom a repülést, ha a fene fenét eszik is!!!”

És bakker, én se gondoltam volna, de aztán tényleg így lett, mert amikor végre elindultunk, a gépen egy nagyon szimpatikus srác ült mellettem, aki látva a kagylós hátizsákjainkat, hamar beszédbe elegyedett velünk, és kiderült, hogy ő is kolléga: a francia utat csinálta meg, de most épp Texasba tartott céges ügyben. (Mert először Frankfurtba mentünk, ott szálltunk át a portói gépre.) A srácot szívem szerint minden repülésemre kibérelném, annyira jól elterelte a figyelmemet. Beszélgetés közben finoman megkérdezte, hogy biztosak vagyunk-e benne, hogy mint házaspár akarjuk megcsinálni az utat, merthogy sok házasság nem éri meg az út végét, de megnyugtattuk, hogy nem ez az első utunk, túl vagyunk egymás gyengeségének felfedezésén/elfogadásán, mindketten pontosan tudjuk, hogy mi vár Mundira…

Ezután már magáról az útról dumcsiztunk, de nem sokáig, mert az idő jó társaságban szalad, és már landoltunk is Frankfurtban, ahol kölcsönösen további jó utat kívántunk egymásnak. Attila! Ha olvasod, az ajánlatom áll: kibérelnélek a repülésekre. Komolyan!

Szóval kicsit késve érkeztünk, de nem volt gond, mert Frankfurtból is 1 óra késéssel indult a gép. Ekkor már 8 gyógynövényes nyugibogyónál jártam. Ja! És aznap még nem ittam kávét, meg 10:30-ig talán, ha 2 szál cigit szívtam el, mert a koffein és a nikotin spannolja a pánikrohamot, szóval rendkívüli módon visszafogtam az ezirányú fogyasztásaimat. És mivel addig ez a módszer bevált, tartottam magam. Annak ellenére, hogy sem a sok várakozás, sem az időhúzások, sem pedig a 2. felszállás nem nekem kedvezett (cseppet meredeken vitte fel a pilóta a gépet), nagyjából minden rendben volt.

13:20 körül értünk Porto fölé. A pilóta megmutatta nekünk föntről a várost, mielőtt rákanyarodott a kifutópályára. Nagyon szép, télleg, de szálljunk már le!!! Leszálltunk. Szakadó esőben. De én maradéktalanul boldog voltam, hogy landoltunk, hogy végre itt vagyunk, hogy kezdődik a kaland, hogy most 3 csodás hét vár rám!!!

Beugrottam még gyorsan egy kis helyiségbe, de elfelejtettem, hogy miért… (Ne hagyjuk figyelmen kívül, hogy tele voltam gyógynövényes nyugtatóval, ami ekkorra már teljesen kifejtette a hatását…) Mi is volt, mit is akartam…? Szétnéztem, és beugrott. Ja, igen! A vécében vagyok, tudom már! A repülések mindig teljesen összekavarnak…

Szóval több hetes testi-lelki edzés után végre megérkeztünk az új startpontra, Portóba. Nagyon klassz a reptere, de nekem - érthető okokból - főleg kijönni volt jó onnan…

Jártunk már Luzitániában, de nem ezen a környéken, hanem a déli részen, Lisszabonban. Gyönyörű volt a hely, és nagyon tündériek voltak az ottaniak, remélhetőleg, itt északon is jó fejek lesznek. Jó pár napig leszünk most velük együtt, hiszen kb. az út fele Portugáliában fog vezetni.

A reptérről kilépve először is azonnal pótoltam a kiesett nikotinadag egy részét. Közben nézelődtünk, és rengeteg, különféle feliratos buszt pillantottunk meg, de mi most metrótáblát kerestünk, ugyanis metróval terveztünk eljutni a városközpontba, a szállásunkra. Ami bent volt, tehát visszatértünk az építménybe, és láttuk, hogy a tömeg balra megy, tehát arra mentünk mi is, majd megvettük a jegyeket.

Itt megállunk, mert most akkorát csúsztattam ezzel a kijelentéssel, mint… - most nem jut eszembe semmi -, de lényeg, hogy óriásit…! Ugyanis nem mi vettük meg portugálul a jegyet, mi csak kifizettük, alig-alig asszisztáltunk a dologhoz…

Nna, az úgy volt, hogy ahogy mentünk a tömeggel, egyszer csak többen beálltak két, egymás mellett álló, jegykiadó automatának kinéző gépezet elé a sorba. Gondoltuk, mi is beállunk. Hosszú volt a sor, elég sokan voltak előttünk, de legalább volt időnk eldönteni, hogy itt télleg metrójegybiznisz folyik-e. Az volt. Elöl egy uniformisos hölgy segített mindenkinek, szinte oda se nézve ütötte be, ki milyen jegyet kért, úgy, hogy néha háttal állt a kijelzőnek, apám…! Vérprofi jegyvásárlás-segítő volt!!! Amikor sorra kerültünk, mondtuk a célállomást (Trindade), ő pedig úgy pötyögte be nekünk a dolgokat, hogy közben már a mellettünk lévő sor legelején álló csajtól kérdezte, hogy ő hova szeretne menni. Nem volt semmi!

Szóval a jegyünkkel a kezünkben - több hátizsákos kollégával egyetemben - vártuk, hogy a sínhez, aminél mindenki megállt, tartozik-e metrókocsi is, és ha igen, mikor jön. Nem néztünk menetrendet, csak optimistán vártunk. (Mit tesz a boldogság, mi?) Bár már volt időnk újra, de a megszokott sürgető érzés kicsit azért még bennünk volt. Még szoknunk kellett, hogy már VAN IDŐNK…

Nemsokára megjött a járgány, mi felpattantunk, és kíváncsi nézelődések közepette érkeztünk kb. 10-20 perc múlva a centrumba.

A városba beérve még csepergett az eső. A szállásunk keresése közben egy szép nagy téren beültünk egy dönereshez, és kedves vendéglátás kíséretében jól bekajáltunk, és végre ittam egy finom kávét! Aztán felkerekedtünk, és megkerestük a szállást, közben Porto szépséges városát már részben meg is csodáltuk.

A szálláson már ott vártak a csajok, akik szintén „kamínózni” jöttek velünk: az egyik Bettikém volt (a másik legjobb barinőm, Adrikám mellett), a másik pedig Viki, Bettikém kedves barátnője, akivel most találkoztunk először. Tündéri csajszi. Hangos örömmel öleltük meg egymást. Jó, hogy mediterrán vidéken voltunk, mert így a helyiek még a fejüket se emelték fel a fülszaggató visításunkra.

A csajszik a recepciónál vártak minket. Ők Bécsből indultak reggel, és elméletileg egyszerre landoltunk volna Portóban, de amíg az ő gépük pontos volt, a miénk ugye csúszott, így még Frankfurtból írtam nekik, hogy ne várjanak majd ránk a célreptéren, menjenek a szállásra, majd ott talizunk. És így is lett. Gyorsan megkaptuk a közös szobánk kulcsát, bedobtuk a hátizsákokat, majd elindultunk Portót felfedezni, plusz a zarándokigazolványokat beszerezni.

Hát, azt kell mondjam neked, hogy Porto nagyon szép. Ne hagyd ki, ha teheted! Hangulatos kis utcák, amelyek meredeken vezetnek fel s le, pl. a hatalmas Douro folyó partjához, ami pár kilométerrel arrébb már az Atlanti-óceánba folyik. Vagy onnan ered. Ezt most nem tudom pontosan, de hogy ezek itt találkoznak, az tuti.

A szállásunk az óvárosban volt, a híres Ribeira-negyed közelében, így azt hagytuk a végére. Nagy karikát terveztünk tenni e szép helyen, és először a katedrálist kezdtük el keresni. Már nem esett, sőt, nagy örömünkre, kisütött a nap. A gugli vezetett minket forgalmas utcákon keresztül. A napsütésre kibújtak az emberek is, és a forgalom elől lezárt nagy bevásárlóutcák is tele lettek utcazenészekkel, turistákkal. A pezsgő élet forgatagában kíváncsian nézelődtünk, hülyéskedtünk.

Egyszer csak megpillantottunk egy sárga nyilat. És nagyon megörültünk neki, hisz ez már nekünk szólt! Elkezdtük követni, mert a katedrálishoz kellett vezetnie minket. De vagy mi nem jól követtük, vagy a helyiek vicceltek meg, és átcímkézték összevissza, nem tudom, mindenesetre az istennek se találtuk meg, csak ide-oda tekeregtünk - eredmény nélkül. A helyi erőket is többször kérdeztük, de csak valami homályos útbaigazítást kaptunk, ami folyton tévútra vitt. Mondjuk, egyikünk portugálja sem perfekt, egyelőre csak a köszönömöt néztük ki a szótárból (obrigado), szóval tuti, hogy a hiba a mi készülékünkben volt, de egyenlőre csak ezzel tudtunk operálni, ez meg ennyire volt elég… Mindegy, szép helyen voltunk, vidáman flangáltunk tovább. Valamerre…

Egy szép nagy park mellett jelezte a gugli a katedrálist, és ott télleg volt egy nagyon régi kőépület, de valami fotómúzeum volt rá kiírva. Ez sem az… Azért furák ezek a portóiak, képesek voltak egy egész katedrálist így eldugni…

De aztán csak sikerült a credencialokat megvenni, mert addig-addig tekeregtünk, hogy egy szép régi templomhoz értünk, ahol megkérdeztük, hogy tartanak-e zarándokigazolványt, és pozitív választ kaptunk, tehát befejeztük a katedrálisvadászatot. A templomban képes voltam szó szerint a következő kérdést feltenni: „can i Foto machen?” Angolnémetül… Mondta megilletődötten a hölgy: „si”. Jól megkavartam szegényt a nemzetiségemet illetően…

Az okmányok beszerzése után a templom melletti kis bolt teraszán elégedetten fogyasztottunk el pár bent vásárolt péksütit, salátát, ki mit kért, hangos csivitelés közben. 3 csaj + 1 pasi. Mondhatod, hogy szegény Mundi, de hiszed, vagy sem, ő legtöbbször baromi jókat szórakozik.

Ezután visszafelé indultunk. Le a folyópartra, hogy annak mentén sétáljunk vissza az óvárosba, amit most szándékoztunk megtekinteni. A folyópartra leérve festői kép fogadott: Porto kikötője, háttérben a színes házakkal a dombokon… A nap csillogott a hullámokon, amiket az elhaladó hajók keltettek. Kényelmesen leültünk, megittuk a kis boltban vett innivalókat, és élveztük ezt a kora nyári portói délutánt… Én persze - szigorú tyúkanyóként - folyamatosan a bandát igazgattam, ha valaki túlságosan a magas betonpart szélén volt, hogy csússzon beljebb, nem érdekel, hogy szerinte nem fog leesni!!! Szóval klassz volt…

Valamikor felkerekedtünk, és a part mentén szépen lassan visszafelé andalogtunk. A kezdeti széles, beton sétálóutca, sárgás, ókort idéző, simára kopott kövezetű szűk utcácskává változott, ez vezetett minket vissza az óvárosba, a Ribeirába, ami teljesen jogosan az UNESCO világörökségének a része. Zsebkendőnyi éttermi teraszokon sétáltunk keresztül, majd a magasabban fekvő, mellvéddel felszerelt utca végéhez érkeztünk, ahonnan a teljes panoráma megnyílt előttünk a kikötőre. A nap - mintha csak a mi érkezésünkre várt volna - festői fénnyel ragyogta be a közelben álló hajót, ami épp a beszállókra várt, kicsit messzebb egy óriási hidat, amin lent is és fent is át lehetett jutni, és a folyó két partján álló házakat. Lélegzetelállító volt a pillanat. Egy másodpercnyi csendben a korlátnak dőlve szívtuk magunkba a látványt mindannyian…

A széles folyó másik oldalán magasodott a város másik fele, amit most jobban szemügyre vettem. Mi lent voltunk a völgyben a két magas rész között.

Tengerszinten.

Akarom mondani: óceánszinten!

Vagy folyószinten…?

Mindegy is…

És mintha itt megállt volna az idő… Bár modern járművek húztak el a folyó melletti úton, a folyó két partjára épített szép, régi, robusztus kőházak (kővillák, sőt kőkomplexumok) sokasága időutazásra vitt és a portóival sikeresen kereskedő régi családokról mesélt. Meg az ősök tiszteletéről, mert bár a házak régiek voltak, de gyönyörűen karban voltak tartva, így az ő korukba csöppent, aki nézte őket. Fantasztikus volt. A part mentén, működő éttermek, üzletek voltak a patinás épületekben, és az első csodálat után meg is vettük az egyikben a híres portugál sütit, a Natát, amit már a hazafelé vezető úton majszoltunk el. Mi, Mundival már ismerősen, mert anno Lisszabonban már ettünk ilyet, a lányok meg felfedezősen.

Még a hosszú, felfelé tekergő lépcső előtt történt mindez, ami nagyon hangulatos volt a kis házacskák rózsás bejárataival, cicáival, de elég meredeken vitt egyre magasabbra, ahol el kell döntened, hogy lélegzel vagy eszel. Mi a lélegzést választottuk, szóval még a lépcső alján bedobtuk a sütit. Kaptattunk, lélegeztünk. Az itt lakók tuti jó kondiban vannak…

Felérve - sűrűn lihegve - még egyszer megcsodáltuk a Dourót, majd visszaballagtunk a már közeli szállásra. Ott zsizsegtünk még kicsit a közös hostelszobában, leellenőriztem, hogy a csajoknak minden Camino-app megvan-e a tájékozódáshoz, ha valaki eltévedne, amit még otthonról átküldtem nekik. Vikinek megvolt, Bettikém viszont szabadságtípus...

Aztán tusolás után lementem a recepciónál lévő kis közös helyiségbe, hogy csendben megírjam a naplómat. Ahol egy mogorva hölgy volt. Mivel az asztaloknál nem volt hely, egy műbőr szófára ültem, felhúztam a lábam, arra tettem a naplót, és írni kezdtem. De a mogorva hölgy mellém lépett, és szigorúan intett, hogy ne rakjam fel a lábam. Villámgyorsan engedelmeskedtem, bár nem értettem, mert tiszta voltam. De annyira katonás volt, hogy nem mertem ezt elmondani neki. Az ottlétem alatt végig szigorúan nézett, csak akkor enyhült meg, amikor elővettem a zarándokigazolványomat, hogy pecsétet kérjek. Akkor viszont sokkkal nyájasabb lett. Ha zarándok vagyok, az más! Sürgött-forgott egyből, és mosolygott is. Tán még a tiszta talpam is feltehettem volna, de nem mertem kockáztatni a friss barátságunkat.

Ezután visszamentem az emeletre a bandához, kicsit dumcsiztunk, majd mi Mundival rutinosan bedugtuk a füldugókat, felraktuk a szemkötőket, és beájultunk.

2022.06.02.

01.nap Porto - Labruge Angeiras

Mielőtt elkezdem a napot, egy kis extra infó erről az útról:

A Camino behálózza egész Európát. A portugál part menti út - vagy Portugues por la Costa - az Atlanti-óceán partján haladó útvonal. Portóból, Portugália második legfontosabb városából indul (ami nagyon praktikus, mert nem kell ide-oda buszozgatni egyéb startpontra), és áthalad Viana do Castelo, Caminha, A Guarda és Vigo városain. Egy relatív fiatal út. Redondelánál kapcsolódik be a hagyományos portugál útba, ami Lisszabonból indul, és ami a francia út után a 2. leglátogatottabb út, emiatt azon rengetegen mennek, ezért komoly versenyfutás megy ott az ágyakért.

A part menti út viszont egy jó alternatíva, ha nem akarsz tömegbe menni, rohanni, stresszelni. Egy viszonylag rövid, 14-15 nap alatt kényelmesen megtehető, mégis komplett út, ami nagyon jó, mert nem kell sok szabadságot kivenni, és pénzben, időben nem olyan sok. A teljes útvonal Portótól Santiagóig 271 km. Ennyi infónk volt az útról, nekünk ez jól hangzott, hát ezt választottuk.

És most induljon a nap! 6:00-kor ébresztett a telefon, pedig mi már 4:00-kor fent voltunk. Mi is ébreszthettük volna őt! De hagytuk aludni. Meg a többieket is, mert mindannyian egy szobában voltunk, és ők még békésen szunnyadtak. De mi, Mundival, az izgatottságtól már hajnaltól nem igazán tudtunk aludni, csak henteregtünk összevissza az ágyban, néztünk egymásra boldogan vigyorogva csendben, míg végre a telefon is felébredt.

Pakolás, vécé, célváros-egyeztetés a lányokkal, majd mi elindultunk, amíg a hölgyek a reggeli jógazümmögésükbe kezdtek. Igen, külön mentünk. Mindenki tudta mindenki telószámát a napi kapcsolattartáshoz, de mivel mi relatív lendületesek vagyunk Mundival, hagytuk a lányokat kényelmesen menni, a saját ritmusukat felfedezni.

Csepergő esőben, hátizsákvédőben léptünk ki 7 óra körül a hostel kapuján. Mint a spanyoloknál, a portugáloknál sincs tumultus ilyentájt az utcákon. A folyópart felé vettük az irányt, ami az óceánhoz vezetett. Mivel a portugál part menti utat választottuk, így szinte végig egyszerű dolgunk volt: csak a partot kellett követnünk. Mondjuk Portóban hivatalosan nem pont itt vitt az út, hanem a (ki tudja, hol lévő) katedrálisnál, a centrumból, de gondolom, az ilyen rebellisek miatt, mint mi, ide is csináltak egy alternatív utat. A katedrálist nem találóknak…

Felhős időben, hosszan vitt ki az út Portóból. (Nagy város, tehát még órákkal később is a külvárosában jártunk.) De nem kapkodtunk, hisz erre vártunk 3 éve, tehát hangos ámulattal nézegettük az itteni divat szerinti, szorosan egymás mellé épített, mindenféle színű csempés, emeletes és alacsony, széles és vékony, elhagyatott és lakott házakat; rácsodálkoztunk az óriási hidakra, a járdákra, amiken sín volt, és egy-egy eldugott jelzésre.