Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sinclair Lewis

MŰVÉSZEK

fordította:
Bálint György

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-037-1 EPUB
ISBN 978-963-678-038-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Work of Art

első kiadás: 1934.
az elektronikus változat az 1934. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító John French Sloan (1871 – 1951) Hotel Lafayette
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

A lapos tetejű «Amerika» volt Black Thread Center (Connecticut) legnagyobb és legtekintélyesebb szállodája. Tetejét vörösre mázolt bádoglapok borították és minden lapon ez a szöveg állt: »Phoenix, a királyok tetőbádogja.« Bár még csak 6 óra húsz perc volt, mégis izzó forróság volt a tetőn ezen az 1897 júliusi reggelen. A bádog úgy tüzelt, mint egy vasaló és a téglapárkányzaton az ujjakhoz ragadt a kátrány, mely egészen felforrott az előző délután napsütésében.

Egészen lent, a háromemeletnyi mélyben, a Putnam Streeten, Tad Smith, a rendőr, így szólt Barstow úrhoz, a bútorkereskedőhöz:

- Úgy látszik, ma is pokoli forróság lesz, uram!

Barstow úr alapos fontolgatás után így válaszolt:

- Azt hiszem, önnek igaza van. Pokoli forróság lesz.

- Bizony pokoli - mondta töprengve Tad, aztán elindult a dolgára, hogy talán soha többé ne is bukkanjon fel ebben a történetben.

De a vörös bádogtetőn, magasan e polgárok fölött, egy ifjú költő táncolt. Az egek gyermeke volt, ujjongva élvezte ifjúságát, a reggelt és frissen felfedezett költői tehetségét. Egyedül volt a tetőn Lancelottal, a szállodai kutyával és zavartalanul üdvözölte testvérét, a napistent.« Forró napunk lesz» - fütyülte, fel és alá járkált, karjait lengette, mint egy katonabanda karmestere, apró táncfigurákat lejtett, egész testét rángatta, fejét jobbra-balra ingatta: így ünnepelte ifjúságát és zsenijét. Lancelot elismerően ugatott - ez volt az első elismerés, mit a későbbi mester kapott.

Az ifjú költő a cseppet sem romantikus Ora Weagle nevet viselte, viszont sokat olvasott már Swinburne-től, Longfellowtól, Tennysontól és Kiplingtől. Tizenöt éves volt, de már felismerte, hogy magasztosabb világba való, mint amilyen Black Thread Center. Mi több, megvetette Black Threadet és általában mindazt, ami az »Amerika« szállóval, apjának, az öreg Tom Weagle-nak szállodájával kapcsolatban volt.

Ora faunszerű lelkesedése mély áhítattá változott, mikor eszébe jutott az a csodálatos költemény, melyet előző este írt. Miközben Lancelot csalódott ábrázattal leült és némi vakarózás után elaludt, Ora előbb búgva, aztán zümmögve, végül üvöltve kezdte szavalni versét - egy új, ifjú Keats ünnepelte saját remekművét, fent a magasban, a Phoenix- tetőbádog és az égbolt között:

Szemed hideg, kezed, miként a jégcsap,
Vagy mint connecticuti dombokon a hó,
De szent tüzem a jégkérgeden szétcsap
S elönt a láng, a büszkén áradó.

Gőgös vagyok, forró, nagy és félelmetes,
Végigtiprok az út szennyes, csúnya porán,
Újjászületik lelked és csak úgy repes,
Mint napsugár lelkemnek szirtfokán!

- Nem is tudom, hogy jutottak eszembe ilyen gyönyörű dolgok - suttogta.

Himnuszának felemelő dagálya egészen magával ragadta. Ismét sétálni kezdett, karjával hadonászva és így énekelt:

Gőgös vagyok, gőgös vagyok,
Nagy és félelmetes,
Nagy és félelmetes!

Igen, gőgös vagyok.
Nagy és félelmetes,
Nagy és félelmetes!

A napisten ráhullatta sugarait. A vörös bádogtető visszaverte őket, kettőzött fényű glóriával vonták be alakját.

A 6 óra 7 perces berkshire-i vonat füttye kizökkentette Orát a felhőtaposásból és a kora reggeli lelkesedésből. Apró fát kellene hasogatni a szálloda számára. Még áhítattal motyogta: Nagy vagyok és félelmetes - de figyelmét már magukra vonták a prózai élet eseményei és kihajolt a párkány fölött. A New York, New Haven & Hartford vasúttársaság pályaudvara felől egy kereskedelmi utazó közeledett, az a bizonyos, tipikus, elkerülhetetlen, örök, kozmikus kereskedelmi utazó, Két bőröndöt cipelt. Lent, egészen a mélyben, Ora fivére, Myron Weagle, öntözte a járdát undorító, ütődött zöld kannából. Ora fölényesen figyelte ezt az unalmas hétköznapi komédiát. Nagylelkű leereszkedéssel gondolt Myronra, ami éppúgy hozzátartozott költői fenségéhez, mint a tűz, a nagyság és a félelmetesség.

Szegény Myron! Myronból hiányzik a fantázia, szenvedély, a becsvágy. Nem ismeri a szépséget, nem fűti alkotásvágy, nincs más kívánsága, minthogy elvégezze közönséges napi munkáját, ami úgy látszik, kielégíti őt. Bár Myron elméletben két évvel idősebb volt, - tizenhét éves - Ora úgy érezte, hogy legalább egy emberöltővel idősebb és műveltebb, mint bátyja. Még megjelenésük is elárulta a különbséget. Ora karcsú, bőre kreol, mozdulatai fürgék, finom, fényes fekete haja olyan, mint a fekete üveg. Myron magas, esetlen, nagy keze vörös, madzagszínű haja lehetetlenül zsíros. Ora gyakran arra gondolt, hogy ő tulajdonképpen macskaszerű jelenség: simulékony, gyors, független. Myron viszont tökéletes kutyatípus: de nem agár, vagy skót terrier, hanem közönséges komondor, ügyetlen, nevetségesen jóindulatú és a legsilányabb gazdát is hűségesen szolgálja.

- Szegény ördög, - gondolta Ora - lehet, hogy boldog lesz a maga taposómalmában! Én New Yorkba megyek! Remekművet akarok formálni az életemből. Igenis, én szenvedni fogok, mint Sentimental Tommy és David Copperfield. Ő azalatt majd itt penészedik és vakarózik a napon - úgy, mint te Lancelot!

Ora figyelte buta bátyját, aki esetlenül indult a kereskedelmi utazó felé, üdvözölte és átvette a poggyászát.

- Mint egy szolga - sóhajtotta Ora.

- Gyere Lancelot, pucoljunk innen, enni is kell valamit - adta ki azután a parancsszót. De még mielőtt elhagyta volna a tetőt, undorral még egyszer végignézett Black Thread Centeren - és nem talált semmi figyelemreméltót. Az »Amerika« teteje egy teljes emelettel emelkedett a többi ház fölé, úgyhogy jól meg lehetett figyelni a tetőről a város apró életét.

(Ezek az emberek, töprengett Ora, azt hiszik, hogy Black Thread Center és East Black Thread a világ közepe, ahonnan Róma, Sanghai és a Tűzföld távolságát mérik. Ezek az emberek a szerint ítélnek meg egy vonatot, egy cirkuszt vagy egy vallást, hogy van-e valami köze Black Threadhez. »Vidékiek«, mondta magában Ora. Az én világom New York, London, Párizs, Berlin, Monte-Carlo!)

Kedvetlenül nézte a kis városka vörös téglaházait, Cal Bigus óra-, ékszer- és bicikliüzletét a szálloda mellett és Barstow FŐÚRI BÚTORÁRUHÁZÁT, átellenben. Távolabb a N. Y., N. H. & Hartford vasúttársaság fa-indóháza és zsírfoltos peronja látszott. Aztán a falu főtere, a polgárháború hősének kovácsolt vasszobrával. Persze, szebb dolgot is lehetett látni: a töltéseken túl fényfoltok ragyogtak a Housatonic folyón. A város másik végén pedig sűrű szilfa-, jávor- és vörösfenyőerdőkkel borított domb emelkedett.

- Hiába, mégis csak közönséges vidéki város. Hiányzik a történelmi patinája. Még kastélyok sincsenek itt. Pfuj. Gyere Lancelot, - mondta Ora.

Hosszú orrot mutatott az ostoba Myron felé, aki az utazó bőröndjeit cipelte és énekelve lépett a csapóajtóhoz. »Nagy vagyok és félelmetes!« Egy pillanatra megállt, megint elgondolkozott: »Semmi romantika! Egye meg a fene! Black Thread Center, micsoda név ez!«

Thaddeus Prout tiszteletes úr 1637-ben Beulah-ban (Connecticut) minden vasárnap óva intette békés híveit, hogy jól őrizzék a dombláncolat északi és déli szakadékát, nehogy bejöhessenek az indiánok. »És én azt mondom nektek, hogy gyakoroljátok az örök irgalmasságot, de ne feledkezzetek meg az örök éberségről sem, - bömbölte az öreg lelkész a kongregációs templom magas szószékéről - gyakoroljátok magatokat szüntelenül az imádságban, de gyakoroljátok magatokat szüntelenül a céllövészetben is. így tanultam én ezt őfelsége worcestershire-i ezredében. Bizony mondom néktek, hogy az a hely, ahol a dombláncolat megszakad, sötét veszélyt... sötét veszélyt... sötét veszélyt jelent jólétünk és boldogságunk számára!«

Ezt annyiszor mondta, hogy hívei végül is az északi és keleti telepet (mely mindössze egy barakk-kocsmából, üzletből és négy kunyhóból állott) «Sötét Veszedelemének nevezték el. Túlságosan korai volt ez a tréfálkozás. Amikor az indiánok beosontak a hasadékon és bekerítették Beulaht, a telepesek fejszékkel, puskákkal próbáltak védekezni. Thaddeus tiszteletes vezényelte őket, kardot kötött a papi talárjára és vérrel mocskolta be fehér szakállát. Mindez nem használt, az indiánok majdnem teljesen eltörölték a föld színéről a tisztes községet. A megmaradt lakosok ettől kezdve nagyobb tisztelettel nevezték Sötét Veszedelemnek (Black Threat) a falu végén lévő kis telepet. 1810-ben egy fiatal kormánybiztos a helyiség nevét Black Thread-nek (Fekete fonal) írta hivatalosan. Harvardban szerezte műveltségét, nagyon megvetette az ostoba legendákat és azt hitte, hogy a város lakosai nem tudnak helyesírást.

Óra, mint általában Black Thread Center lakosai, mit sem tudott erről az egész dologról 1897-ben.

A napisten kissé lehangolt rokona, a lehangolt kutya kíséretében létrán lemászott a szálloda tetejéről. Keskeny folyosókon ment végig. A folyosók padlóját szalmagyékény fedte, melybe ösvényeket taposott a lakók lába. Olcsó szappan, káposzta, izzadt ruhák és régi pamutágynemű szaga terjengett. Az «Amerika» szállónak harmincnégy szobája volt, huszonkilenc egyágyas és öt kétágyas. Weagle-ék rendkívül modern szállodának tartották. Petróleum helyett gázzal világítottak és az irodában telefon is volt, hosszú fekete dobozban, mely felborított koporsOra emlékeztetett.

Ora benézett a szobák nyitott ajtaján. Az egyágyas szobák berendezése a következőkből állott: kissé lepattogzott fényezésű faágy, egyeneshátú szék, apró szőnyeg az ágy előtt, nagyon piszkos csipkefüggöny, gázlámpa (melyet olyan ügyesen helyeztek el a falon, hogy a tükröt sem világította meg és a vendég sem olvashatott mellette az ágyban), mosdó, lavórral és kancsóval, melyre orgonák vagy havas tájak voltak festve, vödör, kis darab linóleumon, mely kevés sikerrel akart márványnak látszani, a vödör mögött fehér viaszkosvászon a falon, egy darab olcsó szappan, egy vékony törülköző. A fentemlített szagok tömény kivonata töltötte be a szobákat.

A kétágyas szobák berendezése finomabb volt. Ezekben két törülköző és két szék volt, továbbá egy asztal, a falat pedig rendszerint naptár díszítette.

Hepehupás matracok voltak az ágyakban. Durva, szúrós pamutból voltak a lepedők, melyeket Tom Weagle felesége, Edna mindig kifogástalanul tisztán tartott. A szobák teljesen poloskamentesek voltak.

Edna sűrűn és keserűen emlegette a poloskákat és naponta nagy vadászatokat rendezett. Az ágytakarók pamutból készültek, a paplanokat vattával tömték meg. Rendkívül nehezek voltak és nem tartottak meleget. A gyakorlott kereskedelmi utazók téli éjszakákon télikabátjukat terítették a paplan fölé.

Ora évek óta élt a szállodában és úgy megszokta környezetét, hogy tulajdonképen már nem is látta. Ma azonban költői sikerének ünnepélyes perceiben olyan emelkedett hangulatban volt, hogy tíz másodpercre benézett a 20-as számú szobába.

- Micsoda odú - sóhajtott fel. - Az én szobámban valamikor nagy bőrkarosszék lesz, ágyamban pedig selyemlepedő. Esetleg fekete selyemből.

1897-et írtak akkor, Ora black-thread-centeri fiú volt és ezért nem merte bevallani magának, hogy tulajdonképpen karcsú fehér testének kontrasztját szeretné látni a fekete selyemlepedőn.

A hallban Flossy Gitts-szel, a második szobalánnyal találkozott. Ora tizenöt éves volt, Flossy húsz, de a lány jószívű volt és nem ismert előítéleteket. Loknis hajat és az akkori fogalmaknak megfelelő kebleket viselt. Szívesen eljátszadozott bármely hímnemű lénnyel, tíztől százéves korig. A legjobban természetesen a megállapodott korú, harminc év körüli kereskedelmi utazókat kedvelte, akik szabadkőműves gyűrűt viseltek és szívesen vitték szórakozni bérelt kocsiban.

- Te, Ora, Myron csuda dühös rád, mert nem takarítottad ki a pincét és a söntést - mondta Flossy.

- Fütyülök rá - jelentette ki Ora.

- No várj csak, majd meglátod, mit kapsz tőle!

- Adj egy puszit!

- Na igazán, viselkedj rendesen. Jaj! Nahát, Ora Weagle, igazán szégyellheted magadat, amiért ilyeneket csinálsz!

- Én nagy vagyok és félelmetes.

- Úgy látszik, megetted a szótárat, azért mondasz ilyen szavakat. Ide figyelj Ora, ha elkészülök a 23-assal és a 15-össel segítek kitakarítani a pincét.

- Jól van édesem.

Ora büszkén vonult le az «irodába». Büszke volt. Igaz, hogy sok korabeli kislánynak tetszett, de ez volt első dzsigoló-jellegű sikere. Ifjú lovagnak érezte magát, aki érett nőt hódított meg.

Az iroda falai mentén szalmafonatú hintaszékek és sárgaréz köpőcsészék sorakoztak. Az íróasztal erezett fenyőfából volt. Mögötte a falon lógtak a szobakulcsok, vaskos fadarabokon, hogy ne lehessen őket ellopni. Az íróasztalon krumpliba dugott tollszár és rézrúgóra erősített főkönyv díszlett. A főkönyv természetesen mindig nyitva volt, mert a szállodások abban az időben babonások voltak és azt tartották, hogyha egyszer becsukják a könyvet, aznap nem érkezik több vendég.

Az iroda üres volt.

Ora fellélegzett: nem találkozott Myronnal. Úgy látszik az utazó szobájába vitte fel a bőröndöket, aztán elszaladt bevásárolni. Tulajdonképen az öreg Tom feladata lett volna a bevásárlás, de ő gyakran nagyon későn kelt, majdnem hét óráig aludt és ilyenkor Myron ostoba módon, egy fél kiló szalonna ellenében vállalkozott arra, hogy kora reggel bevásárolni menjen. Ora megint szabadnak érezte magát. Végigsietett az éttermen és a billiárdszobán. A bárba igyekezett. Ha Jock McCreedy a csaposlegény van szolgálatban, akkor meg lehet környékezni egy pohár, reggeli előtti sör erejéig. Ora boldogan nyitott be erre a menedékhelyre. A sör hűvös szaga csapta meg. A gyönyörű mahagóni bárpulton pohárpiramisok tornyosultak. A pult fölött festmény. Ilyen nagy festményt Ora másutt még sohasem látott. A kép meztelen hölgyet ábrázolt, aki bíbor-, sáfrány- és smaragdszínű párnákon heverészett. Ora belépett és megtorpant az ajtóban. Myron állt a pult mögött. Vékony ébenfalemezzel vette le a fölösleges habot egy pohár sörről, melyet az első reggeli vendég rendelt.

- Na itt vagy te jómadár! - harsogta Myron.

- Mi bajod van velem? - nyafogta a napisten rokona.

Lassan jött be, bosszankodva viszonozta Myron őrmesteri pillantásait. Közelebbről szemügyre vette bátyját. Myron kócszínű sörénye egészen merev volt, fejbőre mozgékonynak látszott. Skandináv-sápadt, hófehér bőrét nem égette le a nap és nem éktelenítették el ifjúkori pattanások. «Van valami hatalmas életerő ebben a szélesvállú fiúban, ismerte el Ora, csak kár, hogy nem örökölt tőlem egy kis fantáziát. Akkor nem volna olyan, mint egy tótágast állított söprű.»

- Hallod-e Ora! Már két napja nem seperted ki az erkélyeket! Fát sem aprítottál. Mikor reggel be akartam gyújtani a tűzhelybe, félig üres volt a faláda. És a pincehelység! Reggel egy utazó érkezett, be akart menni a kiállítási helyiségbe, de csupa piszok volt mindkét szoba.

Ora biztonságban érezte magát a pult túlsó oldalán.

- Hát aztán? - mondta gúnyosan.

Mintha egy tigris ugrott volna át a pulton.

Myron egy söröshordóra lépett és hirtelen mozdulattal áthajolt a pulton. Úgy rázta Orát, mint egy macskakölyköt.

- Kirázom belőled a lelket, te csirkefogó! Torkig vagyok már naplopásoddal. Mindenki dolgozik ebben a házban, csak te lopod a napot. Azonnal takarítsd ki a kiállítási szobákat és a többi helységet, mert különben úgy elfenekellek, hogy megemlegeted.

- Jól van, jól van, jól van. Igazán milyen vagy! Úgy viselkedel, mint egy hiéna.

- Ahogy megérdemled. Most pedig kuss! Megengedem, hogy előbb reggelizz, aztán...

Ora ekkor már kint volt a helyiségből. Még egyszer bedugta kis fejét és így feleselt:

- Igazán kedves tőled, hogy megengeded, hogy előbb megreggelizzem. Neked nincs semmi megengedni valód, ez apa és anya dolga.

Aztán gyorsan távozott. Ismerte Myron «elfenekeléseit». Ritka, de rendkívül fájdalmas és maradandó emlékű események voltak ezek.

Alice Aggerty, Flossy Gitts megtermett kolléganője szolgálta fel a reggelit. Két kereskedelmi utazó között állt az asztal mellett és így énekelt:

- Zabkásarántottahemendexkolbászvagdalthúsvagypattogatottbúzatetszik?

Ora költői reggelit evett: zabkását vagdalt sertést tojással, pattogatott búzát, szalonnát, kávét, egy-két harapás kukoricalepényt és szilvaízes pirított kenyeret. A kávé gyenge volt, üledék úszkált benne. A vaj mesterséges úton nyerte színét. Besózva tartották egy hordóban és ezért a fényes sárga massza tele volt sókristályokkal. A vagdalthúst zsírban sütötték ki és felmelegített tegnapi burgonyát adtak hozzá. Úgy látszik, hogy Ora költői finomságát nem zavarta a hétköznapi ételek e tömkelegé, mert farkasétvággyal fogyasztotta el az egészet.

A családi asztalnál reggelizett. Négyszemélyes asztal volt ez. Ezenkívül még egy négyszemélyes, továbbá két hosszú asztal volt az étteremben, melynek falait sárga rózsákkal díszített zöld tapéta borított. A padlón nem volt szőnyeg. Eleganciáról a hatalmas, fekete, diófa-pohárszék gondoskodott, melyen ezüst ecet- és olajtartók és ál-metszettüveg gyümölcsöstálak voltak. A pohárszék mindig teljesen üres volt, kivéve vasárnap délben. A kettős ajtó mellett szép, fehér terítős asztalkán nagy csésze ékeskedett, melyben fogpiszkálók voltak.

A hosszú asztalokon tiszta terítő volt, a Weagle-család térítője viszont kissé térképszerű volt: tojás, paradicsomszósz, mártás és vajszigetek rajzolódtak ki rajta.

Miközben Ora reggelizett, belépett apja és leült mellé.

Tom Weagle inas, barna nyakát nem takarta el egészen vízszínű szakálla. Nikkelkeretes pápaszeme ferdén ült az orrán. Arcának kifejezése merengő és meglehetősen bizonytalan, orra vörös volt. Meglehetősen törékeny alakja mellett különösen hatott keze, mely olyan kérges volt, mint egy farmeré.

- 'reggelt - mondta az öreg Tom.

- 'reggelt - válaszolta Ora.

- A pincében aludtál, úgy ahogy megmondtam?

- Persze.

- Jó.

Ezzel kimerítették ezt a tárgyat. Tom zabkását, bifszteket, tükörtojást és kettős adag pattogatott búzát rendelt. Az ételek minden látható hatás nélkül tűntek el sovány testében. Csendben ült. Jól tudott a kereskedelmi utazók nyelvén beszélni, elég ízes adomákat mesélt nekik a régi jó időkről, amikor még farmján dolgozott, a gonosz vendégekről, kik fizetés nélkül szöknek meg a szállodából, a lusta személyzetről és azokról a csodákról, melyeket egyetlen New yorki kirándulása idején tapasztalt. Családjával azonban nem igen beszélgetett, fölöslegesnek tartotta, hogy szellemét erre pazarolja.

Szemben ültek egymással, némán rágták az ételt. Tom bizonytalanul, Ora álmosan nézett maga elé. De Ora - álmos pillantása mögött - úgy forrongott, mint egy nyugodtnak látszó vulkán.

Myron! Példátlan, milyen vad barom ez a fiú! Nem tudja másképen elintézni öccse fölényes szellemét, minthogy elfenekeléssel fenyegeti. Vacak melodráma jelenet: majdnem keresztülugorja a pultot, úgy mint az a nagy kövér komikus abban a melodrámában, amit a múlt héten játszott sátorponyva alatt «Barry O’Leary vendégszereplő műszínköre». A skót nagymama volt a darab címe. Persze Myron biztosan még azt sem tudja, mit jelent az: melodráma. Hát persze! Honnan is tudná! Nem intelligens, nem művelt. Soha életében sem fog ilyen sort leírni: Elönt a láng a büszkén áradó.

De mennyire nem!

Orát ez megnyugtatta. Most már sokkal jobban érezte magát.

Lelkesedését kissé lehűtötte egy kövér, zsíros mutatóujj, mely a konyhaajtóból intett feléje. (A fehérre meszelt ajtó csípő magasságban teljesen lekopott, mert a siető pincérlányok csípőjükkel szokták belökni az ajtót, amikor a használt edényeket tálcán kivitték.) Az ujj tulajdonosa egy hölgy volt, akit az a kettős kiváltság ért, hogy az Amerika-szálló egyetlen szakácsnője és Ora Weagle anyja lehetett egyszemélyben. Edna Weagle magában egyesítette a szakácsnő tekintélyes terjedelmét egy részeges ember nejének gondterhelt arckifejezésével. Ora egy pillanatra félretette a szent tüzet, a nagyságot és félelmetességet: kanalával még egy utolsót merített a szirupból és a pattogatott búzából. Alice Aggerty, a pincérnő rosszalló pillantásokat vetett rá. Mégis csak hallatlan, hogy ez a haszontalan kölyök egyetlen falat miatt bepiszkít egy tiszta kanalat. »Most aztán mosogathatom« - gondolta haragosan.

Ora kecsesen belejtett a konyhába. Sült zsír forrósága és szaga töltötte be ezt a helyiséget.

- Mit akarsz mama? - mondta panaszosan.

- Apádnak ma be kell mennie Beulahba, csirkét venni. Kifogyott a hájunk, menj el a délelőtt folyamán Aldgate-hez és hozz egy vödörrel.

- Szép! Minden munka rám marad a szállodában. Én takarítom a pincét, én söprőm az erkélyeket, én csinálok aprófát. Mindent én csinálok.

- Igazán megesik rajtad a szívem - mondta gúnyosan Edna Weagle és kezét kétes tisztaságú kötényébe törölte, mely színes pamutruhába bujtatott terebélyes teste közepén függött. Én reggel öt óra óta dolgozom. Ajánlom, hogy hozd el a hájat, mert különben szólok Myvonnak...

- Myron, Myron, Myron! Egész életemben egyebet sem hallok. Én első tanuló vagyok az osztályomban, ő meg a legutolsó a magáéban.

- Tudom drágám, tudom. Ebben igazad van. Lehet, hogy az efféle munka nem méltó hozzád, úgy mint Myronhoz. Remélem, hogy egy szép napon még nagy ember lesz belőled, fogorvos, ügyvéd vagy talán még lelkész is. Jól van na.

Megsimogatta Ora haját, amitől a fiú irtózott, mert anyja kezének olcsó szappan- és égett zsírszaga volt.

- Csak tanulj és olvass szorgalmasan, - folytatta az anya - de ne feledkezz meg a hájról sem.

- Jó, rendben van.

Orának hízelgett, hogy anyja elismerte zsenialitását. Büszkén ment fel a lépcsőn, megkereste a szőke és barátságos Flossy Gitts-et és rábeszélte, hogy segítsen kisöpörni azt az átkozott pincét. A lány kissé morgott, hogy ott kell hagynia a félig vetetlen ágyat, de mégis lement vele. Hamarosan kisöpörték a két kiállítási szobát és a fűtőkamrát is. Ügyes munkamegosztással éltek: Ora beszélt és Flossy dolgozott. A lány söpört, porolt és végül deszkát szegeit az egyik, fűrészpadokra állított hosszú asztalra, a mintakiállítási szobában. Ezt az asztalt hamarosan csodás keleti pompa borította: kockás selyemblúzok, kétszínű mérsékeltárú bőrövek, szabadalmazott legújabb divatú fátylak, hosszúszárú kesztyűk és általában csupa gyönyörű áru, melyet M. & I. Vollschutz női divatháza készített. (Főüzlet: New Yorkban, Cincinnatiban és Kansas Cityben.) Ezeket a gyönyörű holmikat a városba érkező kereskedelmi utazók szokták közszemlére kitenni ebben a helyiségben - ezen a modern keleti piacon, ahol az árusok nem tűz mellett, tevetrágya közt üldögéltek, hanem kockás öltönyökben, emelt fővel álltak, szivaroztak és kínálták szépségeiket, azzal az öntudatos elfogulatlansággal, mely 1897-ben egész Amerikát áthatotta.

- Nagyon jól van Flossy. Gyere ide, adj egy puszit - mondta Ora. - Isten veled, a viszontlátásra.

Ezzel otthagyta a hölgyet. Flossy kissé döbbenten nézett utána. Később is gyakran néztek így utána hölgyek, akik nem tudták, hogy túlsókat, vagy túlkeveset tettek-e érte.

Ora leszaladt a lépcsőn, végigfutott a fasoron a szálloda mögött a Futnám Street felé. Lancelot farkcsóválva követte. A szálloda háta mögött egy pillanatra megborzongott a szeméthalom láttára. A szállodák szokott salakja, a közös lakások örök szemetje halmozódott itt fel. Egy pillanat múlva már meg is feledkezett róla, vidáman ment a tiszta forró napsütésben. Lancelot ismét tudatára ébredt, hogy nem egy közönséges szállodának, hanem egy ifjú napistennek a kutyája, vadul kergetett egy képzeletbeli macskát és azt ugatta: »Nagy vagyok és félelmetes«.

Meg kell jegyeznünk, hogy Lancelotot, csak Ora nevezte Lancelotnak, a szállodában egyébként «Pötty» vagy «Eredj az útból» volt a neve.

Ora sürgősen megfeledkezett a hájról és egész nap nem is jutott többé eszébe.

Igaza is volt! Mindenki ismeri Mária és Márta történetét, melyet egy időben sokan olvastak. Különben is, most vakáció van, nyár és túl a városon, a Szilfadombon sokkal érdekesebb dolgok akadnak egy ifjú költő számára, mint a háj és a mintakiállítási szoba, melyet M. & I. Vollschutz utazói használnak.

2.

A Szilfadomb felé, a kis liget és berkek, a béke és a szabadság felé haladt az ifjú költő és kutyája. Egy pillanatra megálltak annak az embernek a kertje előtt, aki Orát megtanította arra, hogy a világon más is van, mint vasárnap délelőtti unalmas pihenés, rózsák, liliomok és szigorúan illedelmes connecticuti örömök. Ez az ember Waldo Ivy tiszteletes, az episzkopális egyház lelkésze volt. Neve ellenére, mely repkényt jelent, zömök, vörösképű és nehezen szuszogó ember volt a tiszteletes úr. Szerette a liturgiát, a hagyományokat, a tisztaságot és a költészetet. Black Threadban általában «furcsának» tartották. Tíz év óta működött az itteni templomban és ez alatt az idő alatt mindössze egy hívet talált, aki megértette tanítását, mely szerint a szépség az igazság és az igazság a szépség. Ez a hívő Ora Weagle volt.

Nagyon szerette, ha «Atyám»-nak szólították, de ezt senki sem tette meg, kivéve Orát. Ora ezt valószínűleg Kipling katonaregényeinek hatása alatt tette, mert azokban szólítják így a tábori lelkészeket.

Ora mindent tőle tanult, amit tudott - már amennyiben nála tudásról szó lehetett.

A középiskolában, melynek első felső osztályába most az ősszel fog kerülni, a következőket tanulta az irodalomból:

Nagyon régen, még az amerikai forradalom előtt, akadt néhány jó író. Ezek egész tehetségesek voltak. Volt köztük egy Caesar nevű úriember, aki Angliába is eljutott és amerikanizálta az ottani bennszülötteket. Egy másik író, Cicero, harcolt egy Catalina vagy Catilina nevű alak ellen és örökre kiirtotta a gengsztereket. Azután ott volt Vergilius, aki mindenféle szép dolgokat írt. Az előkelőbb iskolákban, mint pl. Andoverben, még görög írókat is olvastak: Homéroszt, Szophoklészt, Aiszkhüloszt, akik mind nagyon tehetséges írók voltak. Utánuk nagy szünet következik az irodalomtörténetben. Kétszáz vagy talán kétezer évig tartott ez a szünet, hogy azután eljussunk Jane Austenhez, Dickenshez, Thackerayhez, Walter Scotthoz, Tennysonhoz, Longfellow-hoz, Whittier-hez, Whalt Whitmanhoz és Poe-hoz. Ezek a szerzők már mind meghaltak. Általában, már elmúlt az irodalom-kor, mint ahogy elmúlt a lovagkor is. Persze van ma is néhány egészen ügyes tucatíró, mint pl. William Dean, Howells, Mark Twain és egy francia, akit Anatole Francénak hívnak.

De Ivy tiszteletes arra tanította Órát, hogy az irodalom még csak most kezdődik és hogy sohasem volt még olyan dicsőséges az a küzdelem, amit a világ a szépségért és az igazságért folytat, mint most. A fiú csillogó szemmel, szapora lélegzettel hallgatta Ivy urat, aki be is bizonyította állításait. A kis papi dolgozószobában, melyet teljesen betöltött a régi görög könyvek bőrkötésének és a modern regények vászonkötésének illata, a tiszteletes úr végre rátalált egyetlen megértő tanítványára és ilyen strófákat olvasott neki:

Elrejtem a szívem rózsasziromban,
távol a naptól, kert közepén,
hó-puha ágyban, lágy nyugalomban,
rózsa alá rejtem szívem én.
Miért nem szunnyad e lágy helyén?
Rózsalevél sem rezzen a fán.
Miért nem ereszti az álmot elém?
Semmi - csak egy titkos csalogány.[1]

Egészen kicsi szobácska volt ez, közvetlenül a templom mögött. A meszelt szoba ablakából hét láb széles, hét láb hosszú kertecskére lehetett látni. Kis cement út szelte át a kertet. A tiszteletes előszeretettel nevezte sétánynak ezt az utacskát. Gőgös sáfrányok és félénk árvácskák nőttek a kertben. A dolgozószoba falait a »San Paolo fuori le Mura« templom képe, Továbbá Thoreau és Emerson arcképei díszítették. A pap, miután Swinbume-t olvasott, félénken nézett Órára és így szólt:

- Tudok egy költeményt, ami még ennél is nagyobb. A Bibliában van. Kíváncsi vagyok, ismered-e? Látod fiacskám, Egyházunk atyái már akkoriban tudták, hogy milyen szenvedések fognak bennünket most érni. Szeretnéd hallani ezt a költeményt?

- Persze - mondta Ora.

- Talán ez a legszebb költemény, amit valaha írtak. Figyelj ide fiacskám.

»Minekelőtte elszakadna az ezüstkötél és megromolna az aranypalackocska és a veder eltörnék a forrásnál és beletörnék a kerék a kútba,

És a por földdé lenne, mint azelőtt volt, a lélek pedig megtérne Istenhez, aki adta volt azt,

Felette nagy hiábavalóságok, azt mondja a prédikátor, mindezek hiábavalóságok.«

A tiszteletes úr felemelte kipirult arcát és a pápaszeme fölött nézett a fiúra.

Ora sírt.

- Nem tudtam, - zokogta - hogy a biblia költészet. Mindig azt hittem, hogy csak hittan.

De azóta már elmúlt két év.

Ezen a júliusi reggelen Ora leereszkedő fejbólintást vetett a tiszteletes úr felé a kerítésen át. Nem érzett semmiféle áhítatot. Most már ő is költő, miért tisztelné a vén klasszikusokat, akik tulajdonképen vetélytársai.

- Ora, - szólította meg a tiszteletes úr - ismered azt a Wordsworth szonettet, amely így kezdődik:

»Előbb-utóbb csömörré lesz az élet«

- Hogyne. Jó vers. Most sietnem kell - mondta Ora. Nem ismerte a szonettet - de most nyár volt, vakáció. Vidáman ment tovább, vidáman követte Lancelot.

A kis dombot Szilfadombnak hívták, és így természetesen fenyő- és pinea-erdő borította. Volt az erdőben egy titkos kis berek, melyről Ora azt hitte, hogy csak ő fedezte fel. Lefeküdt. Forró, gyantaszagú, édes kis hely volt. Lancelot melléje ült, lihegett, köhögött, vakarózott. Ora álmodozott. Határozatlan víziók kavarogtak körülötte, mint ifjú költőhöz illik. Kastélyok, tejfehér lányok. »Xanaduban élt Kubla kán pompás kastélya mélyén«. Karcsú agarak nyakában ezüst csengettyű. Isten szundikál csiszolt gránit trónusán évmilliókon át. Kardok. Pengéjük éles, mint a fájdalom. Kalifornia. Sárga pipacsok gyötrődnek pokoli hőségben. Albatroszok szárnyai. Vad, fehér lovak vágtatnak a sivatagban narancsszínű ég alatt. Érsek aranypalástban misét celebrál. Éhező utazó betántorog egy tibeti faluba. Angol villa rózsakertben. Léghajó (ez persze csak álom, mert hiszen sohasem lesz léghajó a világon) hatvan mérföldes sebességgel száguld az űrben. Űr! Milyen gyönyörű szó. Myron sohasem használ ilyen szavakat.

Egyiptom. Ozirisz hívei letérdelnek a szőlőlevélkoszorú előtt, arcuk lángol a bűntől: de legnagyobb bűneik sem foghatók az én bűneimhez. Hegyek, falvak. Rózsásarcú tiszta aggok, nyugodt tekintetű, szép, szőke lányok. Csarnokok, melyekben Tamshyd dicsőségesen vétkezett és ivott. Egy asszony zokogva siratja démoni szeretőjét. Valaki felül valamilyen járműre, hogy megkeresse a Szent Grált. Kéjgyönyör. Tündérbódulat. Fehér bársonyruhák, misztikum, bűvölet. Fényesség. Aranykoronáikat ledobják a tenger üveglapjára. A bagoly fázósan összeborzad. Lándzsákon csillog a fény.

- Ó Istenem, bárcsak így élhetnék - nyöszörögte Ora.

Óra, mint a legtöbb fiatal állat, állandóan éhes volt. De nem akart hazamenni az «Amerika»-szálló borzalmai közé, ahol anyja folyton morog, apja is folyton morog, Myron is folyton morog és Alice Aggerty vagy Flossy Gitts így énekel: «Osztrigalevesparadicsommártásmarhasültleveshússertésbordazöldfőzelékkel». Nem akart hazamenni, beérte egy kukoricapogácsával, melyet gondosan ellopott a konyhában, miközben anyjával beszélt.

- Milyen írói álnevet vegyek fel? - kérdezte Lancelottól - A teremtésit! Egy író mégsem használhatja az Ora Weagle nevet.

Mennydörgés és villámlás közepette, a távoli ismeretlenből hirtelen, nem tudni hogyan, elő villant az írói álnév: Marcel Lenoir.

- Ez már döfi, - dörmögte Ora - ez már aztán valami. Marcel Lenoir. Gyönyörű! Ide hallgass Lancelot, ide hallgass! Marcel Lenoir!

Így született meg egy illatos fenyőerdő zugában az új hős és költő: Marcel Lenoir.

Pete Breyette, aki egymaga volt a Black Thread és Vidéke egész riporteri kara, éppen fontos cikket fejezett be:

- Trumbull Lambkin úr és neje csütörtökön estélyt adtak az Epworth-körben. Kávét, fánkot és fagylaltot szolgáltak fel a vendégeknek. Swan tiszteletes mondta az étkezés előtti rövid imát. A vendégek a legjobb hangulatban sokáig maradtak együtt.

A riporter hártadőlt székében, zsebre tette ceruzáját és elégedetten szemlélte alkotását. Büszkén nézte a sárga kéziratpapírt. íme, itt a mű: tökéletes, irodalmi. Halhatatlanná tett egy múló eseményt. Aztán hirtelen felugrott. A rajongás, mely stílusa iránt eltöltötte, elpárolgott. A Black Thread és Vidéke egyemeletes szerkesztőségi palotájának ablakán Ora Weagle nézett be. Pete ugyan tizennyolc éves volt már és Ora csak tizenöt, de azért Pete, bár nagy újságíró volt és fontos cikkeket írt a hadastyán egyesület ünnepélyeiről és a megyei vásárról, mégis elismerte, hogy Ora zsenije túlszárnyalja az övét. Intett, mire Ora bejött a szerkesztőségbe és bemutatkozott:

- Marcel Lenoir.

- Mi?

- Marcel Lenoir. Ez az írói álnevem. Szép?

- Nem mondom, jóképű név. Tagadhatatlan. Mondd Ora, mik a terveid?

- Hogy-hogy mik a terveim?

- Úgy gondolom, hogyan képzeled irodalmi karrieredet?

- Ja? Hát kérlek, azt elmondhatom. - Leült, hátradőlt székében és lábát feltette az íróasztalra, úgy ahogy Pete szokta, amikor a legjobb hangulatban van. Elfogadott a riportertől egy Sweet Caporal cigarettát és a lehető legférfiasabban szívta, alig köhögött hozzá. - Figyelj ide. Először riporternek megyek. Az embernek mindig újságírással kell kezdenie, mielőtt író lenne. Ezt minden riporter tudja. Azt hiszem, hogy a New York Sun-tál fogok dolgozni, de két-három évig egyelőre még nem vagyok hajlandó ennél a lapnál állást vállalni. Azt hiszem, hogy még egy kis tanulásra van szükségem. Aztán majd nagy útra megyek, nem tudom még hová, csak az a fontos, hogy kikerüljek ebből a vacak városból. Lehet, hogy csatlakozom egy Afrika-kutató expedícióhoz. Az is lehet, hogy titkárnak állok be egy nagy íróhoz, például Mark Twainhez. Biztosan boldog lenne, ha olyan titkárt kapna, aki maga is irodalmi ember, éppúgy, mint ö és még hozzá művelt is. Akkor aztán hozzáfogok az íráshoz. Eleinte alanyi költeményeket fogok írni, de az igazi célom: a nagy regény. Remélem, hogy én leszek az amerikai Dickens. Nem igaz? Nagy házam lesz, két remek lovam és hat-hét öltönyöm. Egyelőre ezek a terveim. Lehet persze, hogy közben meggondolom magamat. Lehet, hogy nem is megyek Afrikába, hanem a Vadnyugaton vásárolok nagy birtokot és ott telepszem le egy időre. De hiszen erről még ráérek határozni.

- Tagadhatatlanul nagyratörő terveid vannak Ora. Nem is csodálnám, ha mindez sikerülne neked.

- De mennyire sikerül! Ez nem is vitás.

- Miért néni fordítasz hátat már most ennek a vacak városnak?

- Semmirekellő bátyám nem enged. Arra kényszerít, hogy itt maradjak és iskolába járjak, pedig máris sokkal többet tudok, mint a tanárok, csakhogy persze azoknak szabad belenézni a könyvbe, amíg az ember felel és így mindjárt észreveszik, ha nem tud valamilyen évszámot. Nem is képzeled Pete, mennyit kell szenvednem amiatt a hülye, paraszt Myron miatt. Nincs benne semmi intelligencia, még a szállodai munkát sem utálja. Szálloda! Micsoda szörnyű szakma! Barátságos arccal fogadni a részeg vendégeket! Ételszag! Egész délelőtt ágyazni! Pfuj! És ő még csak nem is zúgolódik. Nincs fantáziája, büszkesége, szépérzéke. Sohasem fogja megérteni egy igazi művész érzéseit.

[1] Babits Mihály fordítása. (a Fordító megj.)

3.

Myron Weagle hétéves volt, amikor apja eladta a sziklástalajú családi farmot, mely Beulahtól északra volt, valahol az isten háta mögött és Black Threadbe vándorolt, abban a reményben, hogy könnyen vagyont szerez majd az ezerhatszáz lakosú világvárosban. Az öreg Tom Weagle-nek nem voltak határozott tervei, mikor a városba indult, de biztosra vette, hogy megállja a helyét, mint bérkocsi-istállótulajdonos, fűszeres, temetkezési vállalkozó, gyógyvillanyozó vagy ezerjófű-kereskedő. Végül a szállodai szakmát választotta, mert derék hitvese, Edna híres volt jó főztéről. Fánkjának és citromfelfújtjának nem volt párja az egész megyében. A laurel grovei kongregációs egyház bankettjein Edna sült burgonyája és lepénye még lelkesebb felkiáltásokat váltott ki a jelenlevők körében, mint Lyman Barstowné krumplisalátája és cukrozott gyümölcsei. Tom ezenkívül azt is tudta, hogy felesége mindig tisztán fogja tartani a szobákat, annak ellenére, hogy saját nyakának, körmének és hajának tisztaságát kissé elhanyagolta és köténye mindig zsíros volt.

Mikor a városba költöztek, még nem vették át a dicsőséges, harmincnégyszobás »Amerika« szállót. Nyolcszobás panzióval kezdték a régi Tatam-villában. Egy hónapon belül elkezdődtek Weagle néni gondjai. Tom sohasem vetette meg az italt és most, hogy napi huszonnégy szabad órája volt és pénze is volt a farm eladása után, megengedhette magának azt az élvezetet, hogy gyakran és alaposan nézzen a pohár fenekére. Sohasem szeretett a farmon élni, mert úgy érezte, hogy el van zárva a világtól. Apjától örökölte a farmot és szép csendesen elhanyagolta. Bosszantotta, hogy kevés szomszédja van, aki előtt eldicsekedhetne azzal, hogy az ő képességeivel könnyen kereshetne egy millió dollárt. Most, hogy a városba jött, egész nap ott üldögélt Earle Peter fűszeresboltjának ivószobájában és szorgalmasan itta a szeszt. Néha meg, borotválatlan arcú barátaival és egy nagy korsó pálinkával átevezett a szigetre halászni. Esténként lógó és rezgő állal tántorgott haza.

Weagle néni gyorsan betuszkolta szobájába, nehogy a lakók megláthassák. Kötelességszerűen összeszidta, - senkit sem tudott meggyőződésből szidni - aztán hagyta, hogy kialudja a részegséget. Eleinte Tom még sokféle apró elfoglaltságot talált magának a panzióban: polcokat szegeit a falra, cementsétányt készített a kertben, amely rögtön megrepedt, amint ráléptek. Lassanként azonban teljesen átadta magát a társadalmi életnek és az italnak és ettől kezdve minden házi munkája abban merült ki, hogyha véletlenül józan volt, az asztalnál ő szeletelte fel a húst.

Így azután Myron még tíz éves sem volt, amikor már ő lett az egyetlen számottevő férfi a házban.

Weagle néni egyformán szerette Myront és Órát. Tom Órát szerette jobban, aki még ötéves korában is - amikor Black Threadbe költöztek - vonzó egyéniségnek találta apját. Amikor Ora hétéves volt, apja gyakran vitte magával a vízre. A festetlen fájú sajkát Tom kikötötte a víz fölé hajló fűzfák tövében. A kisfiú áhítattal, tátott szájjal nézte és hallgatta apját, aki hosszú bambusz horgászbotját a vízbe lógatta, időnként nagyot húzott a korsóból (ügyesen a vállához támasztotta és úgy ivott belőle) és végeláthatatlanul mesélt élményeiről. Az elbeszélések egy része majdnem igaz volt. Elmondta, hogyan ölte meg Connecticut állam utolsó medvéjét. Elmesélte, hogy fiatal korában Michiganba merészkedett, ahol akkor még indiánok voltak, és így beszéltek: »Uf, uf, mindjárt bekaplak!« Elmondta azt is, hogy tizenhároméves korában, amikor a polgárháború végétért, látta az utolsó connecticuti csapatok kivonulását. A katonák mind nagyon vitézek és hat láb magasak voltak. A tisztek hat és fél láb magasak voltak és négy láb hosszú kardokat viseltek. Néha énekelt:

Jaj, ne temessetek el a vad préri-i-i-i-n
Hol a kojot üvölt si-i-i-rom felett
És a kígyóktól nyugtot nem lelek,
Jaj, ne temessetek el a vad préri-i-i-in!

Ora előrehajolva hallgatta. A panzió, a konyha és a zsírfoltos iskolapadok világából egy magasabb rendű világba: a katonák, a tehénpásztorok és a magányos hegycsúcsok birodalmába vitték őt apja szavai. Apjával együtt bosszankodott este, amikor Weagle néni motyogó szidással és Myron dühös pillantással fogadta őket. Minthogy későn jöttek, már csak vagdalthúst és kávét kaptak vacsorára. Mindketten arra gyanakodtak, hogy mialatt ők fáradhatatlan buzgalommal halat fogtak a konyha számára, Myron evett meg minden jót: a legzsírosabb húsokat, a legforróbb kagylólevest és három adag vajat.

Myron még tizenegy éves sem volt, mikor már befogták a háztartási munkába. »Olyan munkát végzel, mint egy taknyos kis lány« - sziszegte Ora dühösen, mikor bátyja egyszer különösebb nyomatékkal ütötte pofon. Myron törölgette a tányérokat, sőt néha el is mosogatta őket. A nagy kamasz fényesebbre törölte a poharakat, mint az anyja és vaskos keze ügyessé finomodott a gyümölcs felszeletelése közben. Söpört, ágyazott, tojást főzött, sőt a pecsenyéhez is értett. Anyja aggódó suttogásai megtanították, hogyan kell kiengesztelni a haragos vendéget: odaadással hallgatta a vendég panaszait, aztán előzékenyen hadarta: »Szólok a mamának, hogy rögtön intézze el«. Megfigyelte és megtanulta, hogyan szeleteli anyja a húsokat és hogyan különbözteti meg az érett dinnyét a császárkörtétől.

Sokat tanult anyjától, de még többet tanult egy lakójuktól.

A lakók sztárja Absolom kisasszony volt, az elegáns New yorki hölgy, aki a középiskolában tanított. Myron, mialatt Minnie-nek a cselédlánynak segített a tálalásnál, Absolom kisasszonyt figyelte. Általában gondosan figyelte mind a tíz lakót, mert érezte, hogy neki, a falusi gyereknek feltétlenül meg kell tanulnia a finom modort. Megfigyelte, hogy Horace Tiger a »New York Rövidáruház« beltagja rendkívül finoman itta a kávét: ha felemelte a csészét, kisujját mindig feltartotta, mintha ez az ujj irtózattal fordulna el a közönséges szürcsöléstől. Abbott kisasszony, a kalaposnő mindig szalvétát tartott a szája elé, ha a fogát piszkálta. A kis pincér, aki a háta mögött állott, jól láthatta ugyan, hogy a hölgy milyen dühös kotró- és vésőmunkálatokat végzett a fogában, de azért mégis rendkívül finomnak találta ezt a gesztust. Tudja azt is, hogy (bár otthon a farmon mindig így csinálták) nem szép dolog, hogy az öreg Glenn úr és neje hangosan fújják a levest és ha kávét isznak, a csészében hagyják és hüvelykujjukkal szorongatják a kanalat.

De Absolom kisasszonynak nem voltak rossz szokásai. Jó szokásai sem voltak: egyáltalában nem voltak szokásai. Myron sohasem tudott visszaemlékezni arra, hogy tulajdonképpen mit is szokott csinálni Absolom kisasszony. Ha nagyritkán fogpiszkálóra volt szüksége, egyszerűen használta, minden feltűnő előkelőségi komédia nélkül. Feltűnés nélkül tette keresztbe a tányérján a kést és a villát, ha befejezte az evést. A többiek nagy zajjal és gondos igazításokkal helyezték el evőeszközeiket. Absolom kisasszony evőeszközei mindig a helyükön voltak és sohasem lehetett észrevenni, hogy kerültek oda.

- Ő olyan könnyedén és feltűnés nélkül csinál mindent - mondta töprengve Myron, mialatt a nehéz fémállványt tisztította, melyen paradicsomszószos, ecetes és borsszószos és worcestershire-es üvegeket tartottak. Úgy látszik, ez a módja a dolognak: az embereknek nem szabad észrevenniük, hogy jó modorunk van.

Ez a mélyértelmű felfedezés zavarba ejtette őt. Az ember még csak ne is kapjon elismerést, azért, hogy finoman viselkedik? Hát akkor mire való a fáradság? Mindegy. Ez a szabály, így kell tenni. Az ember utóvégre mégis szívesebben utánozza a karcsú, fekete, egyenestartású, határozott Absolom kisasszonyt, mint a kövér és lihegő Horace Tigert.

Egy este Absolom kisasszonynak a szobájába vitte a teát. Absolom kisasszony nem jött le a vacsorához, rosszul érezte magát, - amit abban az időben fejfájásnak neveztek.

- Gyere csak be, beszélgessünk, - mondta a fiúnak.

1891 táján az volt a divat, hogy egzotikus New yorki hölgyek, akik kis vidéki városokban feneklettek meg, keleti pompával rendezték be lakosztályukat: török faliszőnyegekkel, szamovárral és kínai lampionokkal, amilyeneket a black threadi majálisokon szoktak használni. Absolom kisasszony szobájában nyoma sem volt a keleti pompának. Ezzel szemben könyvhalom borította a fenyőfaasztalt. Az asztal mellett vászonhuzatos szék állott, az ágyat pedig kínai szőnyeg takarta. (Myron ezt mulatságosnak találta: szőnyeg az ágyon! de azért elismerte, hogy szép és enyhíti a fehér vaságy kalitkajellegét.) Ettől eltekintve a gipszstukkós, gyékényes szoba éppen olyan tiszta és üres volt, mint a ház többi helysége.

Absolom kisasszony a karosszékben ült.

- Ülj le - mondta és az ágyra mutatott. Myron zavartan topogott.

Egy hatodik elemista fiú számára óriási dolgot jelent, hogy magánbeszélgetést folytathat a középiskola tanárnőjével. Olyan ez, mintha a közkatona kedélyesen elbeszélgetne egy vezérőrnaggyal. Myron azonban tizenegy éves létére négyévi panziómindenesi múltja után már kínosan jól ismerte az embereket: ismerte szerelmi ügyeiket, titkos pálinkázásaikat, apró piszkosságaikat a heti számlák kifizetése körül és nagylelkű ágymelegítőüveg- és cukorkínálgatásaikat. Általában olyan jól ismerte az emberi élet megnyilatkozásait, mint ahogy akármelyik normális tizenegyéves fiú ismerné, ha nem nyomná el a szülők és a tanítók féltékenysége, akik maguknak akarják fenntartani a beszéd és a cselekvés jogát. De azért Myron, koraérett ismeretei ellenére is zavarba jött, mikor Absolom kisasszonnyal nem mint lakóval, hanem mint ismerőssel került szembe és nem ágyaznia, felszolgálnia és számlát átnyújtania, hanem társalognia kellett.

- Ülj le Myron. Szívesen dolgozol a panzióban?

- Igen... azt hiszem. Azt hiszem. Persze néha van az úgy, hogy az ember nem szereti. Biztosan a kisasszony sem szeret ilyen kis helyen lenni, New York után.

- Nem is olyan rossz itt. Mindenesetre örülök, hogy megszabadultam a sok New yorki héber Bach-esttől, a sok héber pletykától és a sok héber közös ismerőstől.

- Mit tetszik mondani?

- Úgy értem, hogy... különben nem fontos. Csak vicceltem. Néha szeretek rosszakat mondani. Nem jelent semmit. Mondd csak Myron, mi akarsz te lenni? Látom, hogy szorgalmasan dolgozol. Mik a terveid?

- Nem tudom. Talán orvos leszek.

- Miért?

- Nem tudom. Az olyan érdekes, hogy az ember másokra vigyázhat... illetve, hogy... az ember sok mindent tanulhat tőlük.

- Nem szeretnél elszabadulni innen?

- Nem kérem. Én ilyesmiről még nem gondolkoztam.

- No fiacskám, akár itt maradsz, akár elmész, mindenesetre egy kicsit többet kell adnod magadra. Jobban kell ügyelned az öltözködésedre. Nem mondom, éppen hogy Horace Tigert utánozd, aki ostoba fehér mellényeket visel és a hajának drogéria szaga van..., de azért... Hiszen egyszer te is komoly, tekintélyes ember akarsz lenni! Ennek az a feltétele, hogy jól öltözködj. Mutasd a körmeidet!

A fiú félénken tette közszemlére körmeit. Aránylag tiszták voltak, de látszott rajtuk, hogy anyjának nagy ollójával vagdosta őket egész rövidre.

- Most nézd meg az én körmeimet. Ugye rendesebbek? - mondta Absolom kisasszony. Mandulaformájú körmei nyilván nem voltak rendkívül szépek, de Myron mégis csodálatosan finomaknak találta ezeket a körmöket, melyek olyan simák voltak, mint a csiszolt agátkő.

- A drogériában tíz centért kapsz egy körömráspolyt. Ráspolyozd a körmödet gyermekem, ráspolyozd. Most engedd, hogy megkössem a nyakkendődet. Te egyszerűen csak összecsomóztad.

Türelmesen kibogozta, aztán újból megkötötte a kissé rojtos, kék csokornyakkendőt, a két szárnyat pontosan egymásra simította. Myron előrehajolt, egészen elkábította a meleg női illat.

- Most nézz a tükörbe!

Myron bámulattal nézte, hogy milyen elegáns lett a nyakkendője, darázsderekával és egyforma nagy szárnyaival.

- Igyekezni fogok - mondta lelkesen - Ora mindig jól köti meg a nyakkendőjét, pedig ő még csak kilenc éves. De ő nem szeret dolgozni.

- Hallgass csak ide, fiatalember! Megfigyeltem, hogy goromba vagy Orával, amiért nem akar dolgozni. Nem hibáztatlak ezért, Ora lusta kis kutya. De egy ilyen komoly fiatalembernek, mint te, aki nagyon komolyan veszi a munkáját, fegyelmeznie kell magát az olyan kérdésekben, melyek még a körömráspolyozásnál is mélyebbek és jelentősebbek. Végy erőt magadon, küzdd le magadat és próbáld elkerülni a nagyképűséget. A magasnövésű, tiszta, komoly fiatalemberek erősen hajlamosak erre... éppúgy, mint az intellektuel zsidólányok.

- Kérem szépen, nem egészen értettem, amit mondani tetszett.

- Azt nevezzük nagyképűnek, aki... no, nem olyan könnyű meghatározni. Szóval az a nagyképű ember, aki csodálatraméltónak tartja magát és ezt másokkal is el akarja hitetni. Olyan, mint a paraszt, aki felül a szekérre és gúnyosan néz a gyalogjárókra: »Látjátok, én fenn ülök a bakon.« Ne légy túlságosan büszke még akkor sem, ha valóban a bakon ülsz és Ora lent vánszorog az erkölcsi porban. Ne légy túl büszke, mert a ló könnyen megbokrosodhat.

- Azt hiszem... azt hiszem, most értem.

Absolom kisasszony biztosra vette, hogy nem érti. Pedig értette. A sors iróniája, hogy egy futó ismerős - egy vasúti útitárs, valamely vezércikk ismeretlen szerzője vagy egy melodrámában hangzatosán szavaló színész - egyetlen megjegyzése nagyobb súllyal hat néha, mint a szülők hosszú évekig tartó, unalmas prédikációi. Amikor Myron már felnőtt ember volt és alig ért rá ruhaügyekre gondolni, amikor már réges-régen elfelejtette Absolom kisasszony nevét, még mindig emlékezett arra a szemrehányásra, amit a hölgytől kapott elhanyagoltsága miatt. Kelletlenül, nem szívesen, de mégis csak úgy öltözködött, ahogy az egy sikeres nagyvárosi férfiúhoz illik és ez - Carlyle elméletével ellentétben - erősen fokozta önbizalmát és mások vezetésére alkalmas erejét. Később már úgy tűnt neki, hogy annakidején sokszor, órák hosszat társalgóit Absolom kisasszonnyal. Ez tévedés volt. Absolom kisasszony istennővé vált Myron magán-mitológiájában, mindvégig megtartotta elpusztíthatatlan isteni hatalmát, halhatatlanná vált, mert tulajdonképpen sohasem létezett.

Azt már nehezebb volna megmondani, hogy kigyógyította-e Myront nagyképűségéből. Valószínű, hogy Myron, mint minden sikeres férfi, kissé nagyképű volt.

Különben is a nagyképűség alighanem a legártatlanabb és a legegészségesebb örömök közé tartozik és megtaláljuk a legtöbb püspök, szerkesztő, őrmester, sporttréner és szocialista író egyéniségében.

A beszélgetést követő napon Myron huszonöt centet vett ki két dollár hatvanöt cent megtakarított vagyonából és piros nyakkendőt vásárolt, amit ettől kezdve mindig felvett, ha a vasárnapi iskolába ment. Rikító piros volt a nyakkendő és Myron rendkívül finomnak találta. Ezenkívül hevesen ráspolyozni kezdte körmeit. Ez meglehetősen fájdalmas volt. Absolom kisasszony azonban ügyet sem vetett rá többé. A fiút elkeserítette ez, de még jobban megerősítette elhatározásában. Imponálni akart a hölgynek és általában a világ minden okos, cinikus Absolom kisasszonyának, hogy magukkal egyenrangúnak ismerjék el.

Szombat esténként Weagle néni lakói összejövetelt tartottak a kis négyszögletes szalonban, melyet elnyűtt piros szőnyeg és pompásan nikkelezett Garland-kályha díszített. Magányos pálma szomorkodott az egyik sarokban. Az ülőbútorok között volt a világ utolsó lószőrdíványa, egy brüsszeli szőnyeggel bevont hintaszék és egy még érdekesebb szék, mely úgy készült, hogy egy hordóból kivágtak egy szeletet és a megmaradt részt bearanyozták. A szombat esti összejövetelek fénypontja rendszerint sajtospogácsa, bevert tojás, vagy fagylalt volt.

Absolom kisasszony néha zongorázni szokott. A darabokat »Mozart«-nak és »Mendelssohn«-nak nevezte. Myron sohasem hallotta ezeket a neveket. De a szombati összejövetelek főattrakciója Horace Tiger volt. Fűrészen játszott és énekelt. Ilyeneket dalolt: »Samuel Hall a nevem, téged a fene egyen«. Finom ember volt és ezért a »fene« szó helyett pillanatnyi szünetet tartott a szövegben. Más dalokat is énekelt, mint pl.

Valahol itt a közelben
Van egy kis panzió.
Mondhatom határozottan:
Itt lakni jó!

Reggel, délben és este
Hemendexet kapunk.
Nem változik soha.
Legfeljebb a neve.
Egye meg a - manó!

A lakók hasukat fogták nevettükben, mikor Horace éneklés közben hirtelen megakadt, rájuk kacsintott és aztán »manót« mondott a csúnya szó helyett. Myron is nevetett, de előbb gondosan megfigyelte, hogy Absolom kisasszony mosolyog-e. Absolom kisasszony mindig mosolygott. Weagle néni az év mind az ötvenkét szombatján egyforma hangsúllyal, duzzogva mondta: »Nohát, ez igazán nem szép. Hiszen tudják, hogy nem adok háromszor naponta hemendexet«.

Ezután Horace bemutatta utánzó-számait. Először a néger lelkészt utánozta, rendkívül realisztikusan és mindig így kezdte a beszédet: »Kadvas tastvéreim«. Ez mindenkinek nagyon tetszett, mert valamennyien érezték, hogy mennyivel tökéletesebbek az alacsonyrendű fajnál. Utána egy falusi gazdát utánozott Horace, aki minden mondatát így kezdte: »Tyü, a tagadóját!«

Absolom kisasszony ilyenkor mindig rendkívül helyeslően nézett Horacera. Állát keskeny barna kezébe hajtotta, rávillantotta szemét és halkan mondta: «Bravó, bravó!» Myronnak csak hónapokkal a körömügyi megbeszélés után jutott eszébe, hogy Absolom kisasszony talán túlságosan is helyeslőén néz Horace-ra és e mögött a helyeslés mögött gúny lappang. Ettől kezdve meglehetősen zavarba hozták Horace vigyorgó tréfái és a tizenkét éves fiúk zavaros tépelődésével gondolt arra, hogy védekeznie kell és nem szabad engednie, hogy az emberek esetleg kinevessék.

Ugyanez volt a véleménye akkor is, amikor Ora, a csodagyermek közkívánatra elszavalta A Hesperus roncsai című felemelő költeményét. Myron csodálattal nézte öccsét. Született tehetség - gondolta - úgy szaval, mint egy valódi színész, pedig még csak tíz éves. Csak az a kár, hogy folyton lóbálja a karjait és a legmeghatóbb részeknél a hasát simogatja, mintha görcsei volnának.

Myron számára nagyon tanulságosak voltak ezek a szombat esték. Megtanulta, hogy az emberek »szórakozást« követelnek. Bármit szívesebben tesznek vagy hallgatnak, mint hogy egyedül üljenek otthon és olvassanak. Arról pedig, hogy magukba vonulva gondolkozzanak, szó sem lehet. Ilyesmit csak a legbárgyúbb tekintetű tökfilkóknak és a legnagyobb bölcseknek szabad. Még nem foglalta ezt határozott gondolatokba, mint ahogy a kis halászfiú sem tudja pontosan meghatározni azokat a mesterfogásokat, melyek segítségével ösztönösen elvezeti a sajkát a homokzátonyok között. Annyit már tudott, hogy ha egyszer olyan helyzetbe kerül, hogy sok ember gondját kell viselnie, akkor gondoskodnia kell e gyerekes állatok «szórakoztatásáról». Kenyér és cirkusz, ródliverseny és egyházközségi bankett, rádió és hangosfilm, opera és lóverseny - mindez, minden korban, minden társadalmi osztályban szükséges, nehogy az emberek magukra maradjanak és kételkedni kezdjenek felsőbbrendűségükben.

Weagle néni minden gondolatát hangos szóval szokta kifecsegni a konyhában, miközben piskótatésztát kevert vagy habot vert. Most azonban ügyetlen titkolódzással hívta be Myront szobájába, melyet férjével osztott meg. Tom aznap délután nem volt otthon. Állítólag fürj-lesre ment. Az asszony nemrégiben csúnyán összeveszett férjével, megfenyegette, hogy otthagyja és végül birtokába vette minden pénzüket. Tomnak csak heti egy dollár zsebpénzt adott, de Tom rejtelmes módon ebből a csekély összegből is alaposan és rendszeresen be tudott rúgni. Myron arra gyanakodott, hogy apja élelmiszert lopkod a konyhából és eladogatja.

Myron ekkor egy hónap híján tizenhároméves volt. Több mint öt és fél láb magas, sovány fiú volt, de nagy csontjaiból már sejteni lehetett, hogy egyszer majd széles- vállú férfi lesz belőle. Ritkán mosolygott és keze mindig érdes volt a folytonos házimunkától. Anyja volt az egyetlen, akihez mindig gyengéd volt.

Leültek az asszony ágya szélére. Weagle néni nagy keblét sóhajtások reszkettették meg. Myron aggódva figyelte anyját. A szoba poros volt, az ágy vetetlen, az ágynemű rendetlen, úgy, ahogy Tom összedobálta, amikor alkoholos kábulatából felébredt. A padlón félig nyitott zsákban hevert a múlt heti szennyes. Egy tiszta lepedő is feküdt a piszokban. A gyermekek szobáján kívül ez volt az egyetlen rendetlen szoba a házban: Weagle néni nem ért rá, hogy magával és a maga szobájával törődjön.

- Myron, - mondta - te még nagyon fiatal vagy, hogy ilyenekről beszéljek veled, de nincs senkim, akivel beszélhessek. Hiszen tudod, hogy milyen ember az apád. Egy év óta gondolkozom rajta és az jutott eszembe, hogy talán megváltozna az apád, ha egy kicsit több dolga volna. Itt a ház körül semmi munka sem akad a számára.

- Megengedném, hogy segítsen nekem ágyazni és fűrészelni, ha nagyon akarna, - mondta Myron nagyon komolyan.

- Azt hiszem, hogy ehhez nem volna kedve. Inkább íróasztal mellett szeretne ülni és hencegni. Az »Amerika«-szálló bérlője elvándorol nyugatra. Ki lehetne venni a szállodát bútorral, felszereléssel együtt. Félretettem egy kis pénzt, két évig fizetni tudnám a bért. Apád az irodában ülhetne egész nap s talán egy kicsit összeszedné magát. Mit gondolsz?

- Előkelő dolog lenne, annyi bizonyos.

Myron lelki szemei előtt elvonultak az »Amerika« szálló fejedelmi részletei: a hatalmas hall, melyben negyven ember is kényelmesen elfér, nem úgy, mint az ő panziójuk szűk kis szalonjában; az aranyozott radiátorok, a fényes sárgaréz köpőcsészék, az óriási ebédlő, a valódi nyomtatott étlapok (legalábbis vasárnap), a szobák végeláthatatlan sora, nem kevesebb, mint négy fürdőszobával, maga az épület, a háromemeletes téglapalota, a bejárat, mely mindig csodálattal töltötte el: nem afféle közönséges ajtó, hanem kétfelé nyíló hatalmas kapu. És milyen emberek járnak oda! A panzióban főleg idősebb helybeli párok laktak, akik belefáradtak a háztartás gondjaiba. Myront nem érdekelték, unta őket. De az Amerika-szállónak a főutcára nyíló ragyogó ablakán át színpompás tollazatú vándormadarakat lehetett látni: kereskedelmi utazók üldögéltek ott benn, gyönyörű rózsaszínű mellényben, elegáns nyakkendővel és olyan magas gallérokkal, melyek majdnem felnyársalták az állukat. Néha ott lehetett látni a »Drury Lane vendégszereplő színtársulat« sztárját is, asztrakán bundájában, lobogó sörényével.

- Csoda rendes dolog volna anyukám! Elegáns! De neked még többet kellene dolgoznod!

- Nem baj, több segítségem is volna. Ugye te is segítenél nekem? Ugye segítenél?

Átölelték egymást. Soha, későbbi életében sem állt hozzá senki olyan közel, mint az anyja.

- Remek szállodánk lesz! - kiáltotta a fiú.

- Igen, lehet - mondta elgondolkozva az anya. Kissé magához tért abból a búskomorságból, mely mindig elfog bennünket, ha ott állunk annak az eseménynek a küszöbén, melyre régóta vágyakoztunk: a házasság, a halál, a kamásni-vásárlás vagy a szállodavezetés küszöbén.

Meglehetősen kockázatos volt Tom Weagle-t bevinni egy szállodába, melynek ivóhelysége is volt. Weagle néni azonban a maga paraszti eszével jó emberismerő volt, ami különben legfőbb alapfeltétele a szállodaigazgatásnak, éppúgy, mint a jogi pályának, az orvostudománynak és általában minden más tudományos mesterségnek. Tom időnként lopkodott ugyan egy kis whiskyt, de általában igyekezett úgy élni, ahogy azt egy szállodás tekintélye megköveteli, aki bizalmas lábon áll a legfinomabb kereskedelmi utazókkal is és önhatalmúlag dönt a fölött, hogy a legszebb szobákba küldi-e őket vagy fel a harmadik emeletre a legkényelmetlenebb odúkba. Előkelőségében odáig ment, hogy kabátját sem vetette le az irodában, kivéve a legforróbb nyári napokat. Ünnepélyesen csengetett Myronnak vagy Jasper bácsinak (a tiszteletreméltó négernek, aki háziszolga, omnibuszkocsis és a bár takarítója volt egyszemélyben) és kiadta a parancsszót: »Vidd fel az úr bőröndjét a szobájába, de gyorsan!« Legbüszkébb tevékenysége a hússzeletelés volt. Azelőtt a konyhában szeletelte fel a húsokat, most azonban a nagyebédlőben az asztalfőn. Tom zseniális hússzeletelő volt. A laikus vendégek általában nem tudják megbecsülni a húsfelvágás jelentőségét, holott ez a szállodai szakma legbonyolultabb és legokkultabb papi szertartásai közé tartozik. Tom szerette hallgatni a kés csattogó staccatóját az acélfenőn, szerette a kés nagyszerű szarunyelének tapintását és a felemelt penge harcias villogását. Büszke volt nagy sebészi tudására: a szárnyat mindig csuklóban vágta ketté, egyetlen biztos mozdulattal. Myron csodálattal, tanulni vágyón segített neki és elismerte, hogy ehhez az egy tudományhoz valóban ért az apja.

Tom ezenkívül még a könyvelést is megkísérelte és olyan kevés hibát ejtett, hogy Myron rendszerint könnyen kijavíthatta őket.

Myron iskolába járt és szabad óráiban a szállodában dolgozott. Hatásköre könnyen és egyszerűen meghatározható: ő végzett minden munkát, amit senki más nem akart elvégezni. Tányérokat törölgetett, padlót súrolt, kisöpörte az irodát, a folyosókat, a lépcsőket. Mielőtt iskolába rohant, kora hajnalban még gondosan tojást főzött reggelihez. Hajnalban felébresztette a dühös utazókat, hogy még idejében elérjék a 4.14-es waterbury-i személyvonatot. Időnként a csapost is helyettesítette. Megtanulta a szállodavezetés minden legapróbb, legjelent éktelenebb és mégis hallatlanul fontos részletét.

Megtanulta, hogyan kell lassú tűzön pirítani a csirkét és a marhahúst és hogyan lehet elkerülni, hogy olyan keményre süljön, mint a cipőtalp; megtanulta, hogy más leves is van, mint osztriga-, paradicsom-, zöldség-, és csirkeleves és más burgonya is van, mint sült, főtt és zúzott. Megtanulta, sőt anyja rémült tiltakozása ellenére be is bizonyította, hogy a «csúnya» csirkelábat nem kell eldobni, hanem szépen le kell róla szedni a bőrt és be kell főzni a levesbe. A bárpult mellett, Jock McCreedy, a hivatásos csapos vezetése alatt megtanulta a szent italok keverésének titkát. Ma már alig emlékeznek az olyan italokra, mint pl. a sherry cobler, az arany-fizz, a sas-puncs, a halász-puncs, a pousse-café, a balaclava-nektár, a fehér tigristej és az aligátorfül. Ezek az italok, melyeknek már a neve is tiszta költészet volt, egy kis ízelítőt adtak a tisztes halandóknak abból a nektárból, amit majdan a paradicsom legelőkelőbb bárjában fognak szürcsölni.

Myronnak különleges tehetsége volt ezekhez a dolgokhoz. Ez volt az első tehetség, ami eddigi szorgalmas életében mutatkozott. Egy szép napon szakácskönyvet vásárolt. Ebben nem volt semmi különös, az emberek általában szívesen vesznek szakácskönyvet, különösen a menyasszonyok. 1896-tól 1931-ig másfél millió példányt adtak el a bostoni főzőiskola szakácskönyvéből. A mű szerzője, Fannie Merritt Farmer ezzel az öt legjelentékenyebb amerikai szerző sorába lépett, Charles Sheldon, Harriet Beecher Stowe, Arthur Brisbane és Laura Jean Libbey mellé. Myron csendes tehetsége a szakácskönyv hatása alatt hatalmas zsenialitássá bontakozott ki. A fiú példátlan gonddal tanulta meg az egész szakácskönyvet.

Ezenkívül fehémemű-felvonókészüléket épített a harmadik emeleti lépcsőház és a pince között. Mialatt ezen dolgozott, az öreg Tom a lépcsőn ült. Tom 1894-ben még csak negyvenhárom éves volt, de ő már öregnek született és állítólag már csecsemőkorában is ősz szakálla volt. Segített a fiúnak, tartotta a szegeket, rossz tanácsokat adott, szelíden veszekedett Myronnal, hogy miért nem tanul jobban az iskolában. Myron tudniillik iskolába is járt. Napi hét-nyolc órát dolgozott a szállodában, körülbelül hét órát pazarolt alvásra és megmaradó rengeteg idejét a középiskolai tanulmányok hosszú, édes és költői óráinak szentelte.

4.

Nincs nagyobb dolog a világon, mint mikor a középiskolai tanuló átlép a második osztályába. Nagyobb dolog ez az egyetemi tanulmányok kezdeténél, nagyobb dolog még annál is, amikor egy tiszteletreméltó tőzsdeügynök megkapja a Muskingum egyetem díszdoktorátusát értékes közéleti szereplése és bőkezűsége jutalmául. Mindezeket a főiskolai dicsőségeket túlszárnyalja az az öröm, hogy beiratkozhatnak a középiskola második osztályába. A tizenötéves másodosztályosokat már komoly férfiaknak, illetve nőknek tekinti a világ. Ebben a korban, szüleiktől szerzett téves információik alapján még azt hiszik, hogy érdemes felnőttnek lenni és hogy a borotválkozás, a gyermekszülés, a kazánfűtés és az ebédutáni böfögés előjogai kellemesek és felemelőek. Ez az a küszöb, melynek átlépése után a fiúknak - bár inkább csak titokban - szabad dohányozniuk, a lányok pedig selyemharisnyát viselhetnek és fiúkkal sétálhatnak.

A tizenötéves Myronnak a szálloda foglalta el úgyszólván minden erejét és gondolatát, de azért mégis kellemesnek és szórakoztatónak találta az iskolát. Az iskola tárgyi kerete meglehetősen szomorú volt. Abban az időben az új angliai városokban még nem jöttek rá, hogy az ifjúságot csakis luxusépületekben, metszett üvegablakok mögött, 100.000 dolláros uszodák és tornacsarnokok, márványpadlózatú konyhák körében lehet tanítani szakképzett sporttrénerek segédletével. A black-threadi középiskola szürke fabarakk volt, piszkos kis ablakokkal és kiszellőzhetetlen termekkel. A csomós deszkapadlóban valóságos csatornák és hasadékok tátongtak. A falakat csupán a régi jó költők arcképei díszítették. A padokban kényelmetlenül esett az ülés, a tanárok még mindig almákat és fenyítő vonalzókat tartottak a katedrán, modem grafikonok helyett, melyek az egyes diákok felfogóképességének napi hullámzását mutatják be.

Myron úgyszólván egész nap harminc éven felüli idősebb, megviselt utazók társaságában volt és ezért nagyon örült a gondtalanul vihogó gyerekek tömegének. Ami tanulmányait illette, nem sokat törődött velük, kivéve a síkmértant és a németet. Caesar unalmas volt - általában unalmas volt a latin. Mi köze az ablativus absolutusnak, a gerundivuninak, ante, apud circumnak és a többi accusativussal járó prepozíciónak Back Thread vagy akár New York és Kalifornia mindennapi életéhez. Az sem izgatta túlságosan, hogy Hamlet valóban őrült volt-e és hogy Martel Károly mikor született. Mi köze Myron Weaglenek Martell Károlyhoz és viszont. Az énekórák zümmögését már jobban szerette és a rajzórán is szívesen festegetett muskátlikat és cserepeket. És persze a németet is szerette. Német tanulmányai segítségével pár szót válthatott a kis német kolónia tagjaival, akik a folyóparton laktak, Dutch Bend közelében. Az is nagyon mulatságos volt, mikor a fiúk egymás között tettek úgy, mintha tudnának németül beszélni. «Be gehts it dir meiner Frund» - ordították egymásnak játék közben. Néha, komolyabb óráikban, amikor a folyóparton üldögéltek, elmondták egymásnak nagyratörő terveiket. Elképzelték, hogy egyszer majd a Rajnán fognak felfelé hajózni, vén kastélyokba és kevésbé vén Fräuleinekben fognak gyönyörködni. Ilyenkor halkan dúdolták:

Ik weiss nick wot soll it bedeiten
dass ick so traurick bin.

De a síkmértan volt a legmulatságosabb. Myron szerette ennek a tárgynak tiszta precizitását, szerette a karcsú háromszögeket, a szabályos körszeleteket, a szögek bebizonyítható törvényeit. Ez mind sokkal világosabb volt, mint Caesar homályos, zavaros megjegyzései a gallusokról. De mindegy, ezt az évet már el kell végeznie, mert jövőre könyvviteli tanfolyamra fog beiratkozni, már pedig az a tudomány nélkülözhetetlenül fontos, akár ügyvéd, akár szállodás, akár vasutas, akár boltos lesz az ember.

De mindezeken túl, éveleji izgalmának legfőbb oka az volt, hogy beleszeretett csinos osztálytársnőjébe, Júlia Lambkin kisasszonyba.

Júlia Lambkin a város egyik arisztokratacsaládjának sarja volt. Apja, Trumbull Lambkin a város legelőkelőbb patikusa volt, ami már majdnem egyenlő az orvosi ranggal. Ezenkívül igazgatósági tagja volt a Housatonic takarékpénztárnak, tagja volt a könyvtárvezetőségének és elöljárója az episzkopális egyháznak. Családjának nagy történelmi múltja volt, mert már három emberöltő óta élt Black Threadben. Júlia egészséges arcszínű, egészséges nevetésű, nyurga bakfis volt. Dús, gesztenyebarna haját mindjárt a tanév elején feltűzve viselte, amivel sok osztálytársnőjét megelőzte. Sokat táncolt, zsúrokat rendezett. Tömegesen látta vendégül az ifjú hölgyeket és urakat házuk tornácánál, nyári estéken. A vendégsereg ilyenkor korlátlan mennyiségben fogyasztotta a málnaszörpöt, limonádét és banános lepényt. Oszlopa volt az exkluzív tizenegy tagú kerékpáros klubnak, melynek tagjai sok hűvös nyári estén repültek végig az utcákon halkan suhanó kerekeiken. Dúdolva vágtattak gépeiken és mélyen lenézték a közönséges gyalogjárókat. Júlia volt az egyetlen lány a városban, kinek valódi Columbia biciklije volt.

Nem csoda, hogy a lánynak ezek a varázsos tulajdonságai megtették hatásukat Myronra. Hevesen belészeretett (hét vagy nyolc más fiatalemberrel együtt). Erezte, hogy nem tartozik a lány társadalmi köréhez, de azért mégis gyakran csatlakozott hozzá és társaságához. A connecticuti kis városok a kilencvenes években még eléggé demokratikusak voltak ilyen tekintetben. Myron gyakran valcerezett a lánnyal. Jól táncolt valcert, de nevetséges és esetlen volt, amikor francianégyesre került a sor (»Itt az urak, ott a hölgyek, senangléz!«). Júlia ilyenkor mérgesen rászólt: »Ne táncolj úgy, mint egy medve«. Myron engedelmesen belátta, milyen borzalmas az, ha valaki úgy táncol, mint egy medve.

Az iskolában csak három pad választotta el a lánytól, óraközben, mialatt mértani ábrák fölé hajolt, folyton oda- oda pislogott a lány felé, aki szándékosan fölvetette fejét és feléje sem nézett. A többiek vihogva figyelték őket. Egy apró kislány, a kistermetű és silány nőstények vakmerőségével cédulákat írt, amelyek azután kézről-kézre jártak a pad alatt. A cédulákon ilyesmi állott: »Myron bolondul Júlia után«. Az egész osztály vihogott ilyenkor. (A kislányból azóta családanya lett: éjjel-nappal bridzsezik és csinos kuruzslókhoz jár hipnotikus kezelésre.)

Néha este, ha Myron egy negyedórára el tudott szabadulni a szállodából, elsétált Júlia háza előtt. Lehorgaszt ott fejjel, szomorú szemmel, vágyódva nézte a házat. A Lambkin-villánál csak a Boston-áruház tulajdonosának és Dingle úrnak, a bankárnak háza volt szebb. Kissé fakó, vörös téglaépület volt, sötétzöld ablakdeszkákkal és manzárd-tetővel. A tornác a szokástól eltérően nem az utcai homlokzaton volt, hanem oldalt, ami titokzatos és előkelő hangulatot teremtett. Myron kimeredt szemmel nézte jobb fellépésű, elegánsabb osztálytársait (egyes gazdagabb fiúk fehér vászonnadrágot viseltek), akik kényelmesen elterpeszkedve ültek a tornác lépcsőjén és hangosan viháncoltak Júliával.

Myron nem mert odamenni hozzájuk. Úgy érezte, hogy túlságosan lompos, esetlen és faragatlan. Kiközösítettnek érezte magát. De szíve izgatottan dobbant meg valahányszor valakit vagy valamit látott, akinek vagy aminek köze volt a Lambkin-házhoz. Csodálattal töltötte el Lambkinék gyönyörű új hintója és bojtos ostora, Trumbull Lambkin úr rideg szikár alakja, szürke pofaszakálla, kámfor és formaldehid szaga. Myron sógori szeretettel viseltetett Júlia négyéves kis húga Effie May iránt. Édes, aranyhajú kis kölyök volt és jelleme egy jólfejlett hiénáéra emlékeztetett. »Nem baj - mondta magában lelkesen Myron - mégis csak drága kis kölyök«. Nagy szeretetéből nem maradhatott ki Lambkinék kutyája Fred sem. Ez az undorító állat elől skót juhászkutya, hátul pedig újfundlandi volt. Közismerten aljas dög volt és különös előszeretettel támadta meg azokat a magányosan bolyongó szerelmeseket, akik Júlia háza előtt akartak ábrándozni. De Myron még Júlia bátyjára Herbertre is barátságosan mosolygott. Ez a Herbert hideg, gőgöstekintetű fiatalember volt. Egy évvel idősebb volt, mint Myron. Myron lelkes »Jónapot«-jaira fagyos biccentéssel válaszolt. Ha Myron barátságosan megkérdezte tőle: »Apád üzletében fogsz dolgozni a nyáron?«, méltatlankodva förmedt rá: »Szó sincs róla. Egyetemi tanulmányaimra és építészeti pályára készülök«.