Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Előszó a magyar kiadáshoz

I. A FORRÁS

II. A SIVATAG VIZE

III. A HEGYI PATAK

IV. A BARLANG

V. A RAVASZLYUK

VI. A MÉLYÚT

VII. A VÖLGY FORRÁSAI

VIII. A SELLŐK

IX. KANYARODÁSOK ÉS FORGÓK

X. ÁRADÁS

XI. PARTOK ÉS SZIGETECSKÉK

XII. SÉTA

XIII. FÜRDÉS

XIV. HALÁSZAT

XV. ÖNTÖZÉS

XVI. MALOM ÉS HÁMOR

XVII. A BÁRKA ÉS A FAÚSZTATÁS

XVIII. A VÁROS VIZE

XIX. A FOLYAM

XX. A VÍZ KÖRFUTÁSA

FÜGGELÉK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Élisée Reclus

A PATAK ÉLETE

fordította:
Hentaller Emma

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-856-4 EPUB
ISBN 978-963-559-857-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Histoire d'un ruisseau

első kiadás: 1881.
az elektronikus változat az 1894. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Petrus Van der Velden (1837 – 1913) Az Otira Gorge hegyipatak
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előszó a magyar kiadáshoz

Reclus A hegyek története című munkája után, mely 1891-ben mint a VII. ciklus negyedik kötete jelent meg, A patak élete című munkának közrebocsátása csupán idő kérdése lehetett, lévén a másiknak ikertestvére és kiegészítője.

A nagynevű geográfus francia könnyedséggel és bájjal vonzó kalauzt nyújt e munkájában is mindazoknak, kik a nagy természetet szeretik s a Föld színén végbemenő változásokat a búvár szemével vizsgálni óhajtják. A két mű valóban, mintha arra volna teremtve, hogy a turistában és a kedvtelésből sétálóban felköltse a megfigyelés vágyát s az élvezetesnek a tudományossal való egyesítésére buzdítsa.

Ezt a munkát is épen úgy, miként A hegyek története címűt, dr. Schafarzik Ferencz osztálygeológus vizsgálta át s a mennyiben a szerző néhol talán nem eléggé világosan fejezte ki magát, a munkához a függelékben közölt pótlásokat és felvilágosító megjegyzéseket csatolta.

Budapest, 1894. szeptember havában.

Dr. Wartha Vince

első titkár

I.
A FORRÁS

A patak története, még azé is, mely a haláp közt születik és a haláp közt vész el, a végtelenség története. Csillogó cseppjei grániton, mészkövön és agyagrétegeken folynak át; a hegyek ormán, mint hó, a ködfelhőben mint pára, a hullámok taréján, mint fehér hab voltak jelen; a Nap pompás visszfényben ragyogtatta; a Hold fakó világánál tompa szivárványszínt játszott, a villám hidrogénre és oxigénre bontotta, és egy újabb rázkódás eredeti alakját adta vissza. A levegőégnek és űrnek minden munkása, az összes természeti erők mind közreműködtek, hogy a parányi vízcsepp alakját és helyzetét szüntelen átalakítsák; ez is egy olyan világ, mint az óriási égitestek, melyek az egeket járják és pályája időközönként, szüntelen mozgással fejlődik tovább.

Látásunk nem eléggé éles, hogy a vízcsepp összes átalakulásait figyelemmel követhesse, csak arra kell szorítkoznunk, hogy felserkenésétől kezdve kanyarodásain és esésein át a folyamig vagy az óceánig kísérjük, melyben vize elvegyül. Amilyen gyarlók vagyunk, magunkhoz szabjuk a természetet; minden jelenségét azokban az impressziókban foglaljuk össze, melyekkel ránk hat. Mi a patak, ha nem az a bájos hely, hol vizét a rezgő nyárfa árnyában csergedezni láttuk, hol pázsitjának fűszálai himbálództak és szigetecskéinek nádja ringott?

A virágos part, hol a napon elnyúlva, szabadságról álmodoztunk, az ér mellett kígyózó ösvény, melyen lassú léptekkel haladunk, a víz folyását szemlélve, a kiszögellő szikla, melyről az összes víztömeg lezuhan és habbá törik, a felbugyogó forrás, - íme a mi emlékezetünkben így él a patak. A többi a bizonytalanság ködébe vész el.

Főképp a forrás, hol a rejtett vízér egyszerre előtör, ez a gyönyörű hely vonz ellenállhatatlanul. Akár aludni lássék a forrás a réten, mint valami egyszerű pocséta a sás között, akár felserkenjen a homokból, a kvarc- és csillámszemecskéket szakadatlan forgásban le- s feldobálva, akár szerényen törjön elő két kő közül, nagy fák hallgatag árnyában, vagy a sziklarepedésből robogjon elő, - lehetetlen, hogy bűvölő hatással ne legyen ránk ez a víz, mely alig menekült a sötétségből, máris vidáman tükrözteti a világosságot. Mi magunk is elragadtatva állunk a forrás előtt, így hát könnyen érthetjük, miért láttak az arabok, spanyolok, a pireneusi hegylakók és más fajbéli, különféle éghajlat alá tartozó emberek a forrás vizében szemeket, melyeken át, szerintük, a sötét szikla mélyébe elzárt lények bámulják a napvilágot és zöld erdőt. A börtönéből elszabadult nimfa vidáman nézi a kék eget, a fákat, a fűszálat, a ringó nádat; tiszta, zafírkék vize visszatükrözi a nagy természetet, és ez az átlátszó kép minket is titokszerűen kap meg.

Az átlátszó forrásvíz minden időben az erkölcsi tisztaság jelképe volt; az ártatlanságot minden nép költészete a forrásvíz tisztaságához hasonlítja és a kép jelentősége századról-századra származott ránk és egy vonzó erővel többet képvisel. Bizonyos, hogy ez a víz odébb már szennyes; sziklatörmeléken és rothadásban levő növényi maradványon halad át; iszapos földet mos el, emberi és állati hulladékok vegyülnek közé; de itt, sziklaágyában, sásbölcsőjében oly tiszta, csillámló, mintha sűrített lég volna; színeket játszó tükre, felbugyogásai, burványai,[1] a medrében levő kavicsok elmosódó mozgó körvonala juttatja csak eszünkbe, hogy ez a tiszta elem ép úgy víz, mint a nagy folyamok mocskos árja. Ha a forrás fölé hajolunk és bágyadt, olykor gonosz kifejezésű vonásainkat az átlátszó vízben látjuk, nincs közöttünk, aki önkéntelenül ne ismételné, ha meg nem tanulta is a régi dalt, melyre a ghéberek tanították fiaikat:

Lépj a virághoz, de ne törd le!
Nézd és rebegd: Bár ily szép lehetnék!
A kristályforrásba ne dobj követ!
Nézd és gondold: Bár ily tiszta volnék!

Mily kecsesek a najádok, zöld lombos, virágkoszorús fejjel, amint a hellén művészek érmeikre faragták; azok a nimfaszobrok, melyeket templomaik oszlopsorai közt felállítottak! Kedvesek a könnyű légies alakok, melyeket Goujon évszázadok számára vésett kútjainak márványába. Bájos az a forrás is, melyet az öreg Ingres mintegy vászonra vésett ecsetével! Mi sem tüneményszerűbb, futólagosabb, mint a sás között illanó víz; kérdjük, hogy merészeli emberi kéz a forrást ily élethíven ábrázolni márványból vagy vászonra? De legyen bár szobrász vagy festő, csak rá kell pillantania az átlátszó vízre, csak át kell hatva lennie a legtisztább érzéstől, elébe tűnik a képnek legkecsesebb és leghatározottabb körvonala. Itt van ő, bájosan, mez nélkül, vidáman mosolyog, üde, mint a hab, melyben lábát füröszti; ifjú és nem tud vénülni; nemzedékek múljanak el bár előtte, ő mindig egyformán ép, tekintete mindig oly átlátszó, a medencéjéből gyöngyöző csepp egyformán csillogó a napsugárban. Nem baj, hogy az ártatlan nimfa, nem ismerve az élet nyomorúságát, nem igen forgatja eszmék árját szép fejében. Ó, a boldog, keveset gondolkozik; de éles pillantása annál több gondolatot ébreszt; mi is olyan őszinték, igazak akarunk lenni, mint ő, és az ő erényéhez pártolunk a rút világ bűnei és rágalmai elől.

A római legenda szerint Numa Pompiliusnak tanácsadója Egéria nimfa volt. A király egyedül hatolt be az erdők mélyébe, a tölgyek titokszerű homályába; bizalommal közeledett a szent barlanghoz és a vízesés tiszta hullámait habruhában, szivárványos párafátyollal leplezett, szerelmesen mosolygó, mindeneknél legszebb asszonynak nézte. Ő, a gyarló halandó, mint magához hasonlóval beszélt vele és a nimfa kristályhangon felelt, melyhez a lombok susogása és az erdő moraja, mint távolból kisérő karének járult. A törvényhozó így tanulta a bölcsességet. Nincs olyan fehérszakállú aggastyán, aki a halhatatlan és örökifjú nimfa szavaihoz hasonlót tudott volna mondani.

Nem arra tanít-e minket ez a legenda, hogy csupán a természet és nem az embertömeg vezet az igazság megismerésére; és ha a tudomány titkaiba akarunk hatolni, el kell vonulnunk a magányba és gondolkozással fejleszteni értelmünket? Numa Pompilius és Egéria csak szimbolikus nevek, a római nép történetének egy egész korszakát, a társadalmak keletkezését foglalja össze: a nimfáktól, vagy jobban mondva a forrásoktól, erdőktől, hegyektől tanulták az emberek a civilizáció kezdetén erkölcseiket és törvényeiket. És ha igaz volna is, hogy a néma természet képes volt így adni tanácsot a törvényhozóknak, akik nemsokára az emberiség elnyomói lettek, mennyivel inkább tehette a szenvedő emberiség érdekében, hogy bátorítsa, vigasztalja keserű óráikban, új erővel lássa el az élet nagy harcára! Ha az elnyomottak a földet és a nagy természetet szemlélvén, nem bírták volna erélyüket megedzeni, lélekben felújulni, - régen el volna fojtva minden újítás-vágy és bátorság. A fejek mind meghajoltak volna a zsarnokok keze alatt, az értelmi erő a silányság és hazugság széttörhetetlen béklyóiban senyvedne.

Iskoláinkban sok tanító öntudatlanul és jóhiszeműleg igyekszik kisebbíteni az ifjúság értékét, elfojtva gondolkozásának erejét és eredetiségét, egyenlő fegyelem és a középszerűség színvonala alatt tartva mindannyit! A vörösbőrű indiánok egyik törzsénél az anyák úgy akarják fiaikat vagy bírákká, vagy harcosokká nevelni, hogy fejüket kemény deszkák és kötelékek közé szorítva, előre vagy hátrahajlóvá fejlesztik; így cselekesznek a pedagógusok is, hivatalnokokat, szolgalelkeket faragva növendékeikből, ami elég gyakran sikerül is nekik. De a tíz hónapra terjedő rabság után jönnek a szabadság napjai: a gyermekek felszabadulnak; viszontlátják a falut, a rét nyárfáit, az erdőt, a forrást, itt-ott már sárguló őszi lombokkal behintve; szívják a mezők tiszta levegőjét, új vért kapnak, s majdan az iskola kellemetlenségei sem bírják elmosni emlékükből a szabad természet képét. Ha a kollégiumi börtönből kiszabaduló, bizalmatlan, fásult ifjú megtanulja követni a folyók mentét, bámulja az ösvényeket, elsöpri a faleveleket vagy felemeli a követ, hogy a kis forrás vizét felserkenni lássa, nemsokára ő is egyenes szívűvé, barátságossá és nyílt lelkűvé válik.

A gyermekekre és ifjakra vonatkozó igazságok ráillenek a gyermekkorban élő nemzetekre is. Ezredévek előtt a népek pásztorai, gonosz szándékból-e vagy telve jóindulattal, korbácsot és kormánypálcát tartottak kezükben, az ügyesebbek századról-századra engedelmességet hirdettek, hogy megtörjék az akaratot és butítsák a szellemet, de szerencsére, ezek a mesterek, Kik embertársaikat félelemmel, tudatlansággal vagy kegyetlen bánásmóddal le akarták igázni, nem alakíthattak a nagy természetből óriási kínai kertet, szörnyekké és törpékké növesztett fákkal, szabályosan faragott vízmedencékkel és legújabb ízlés szerint rendezett szikladombokkal; a Föld, horizontjának pompájával, erdeinek üdeségével, vizeinek tisztaságával nagymesterünk maradt és nem szűnt meg a nemzeteket összhangra és szabadságszeretetre tanítani. A hegyek, melyeknek felhőkön túlérő, hóval vagy jéggel fedett csúcsai ég felé törnek, a rengeteg erdő, melyben szélvihar dühöng, a réten folydogáló patak, gyakran többet tettek a népek javára, mint a hadseregek. Ezt érezték a baszkok, az iberek nemes utódai, a mi őseink; hogy szabadok és büszkék maradhassanak, források mellé építkeztek, nagyfák árnyába, és talán inkább természetkedvelésük, mintsem bátorságuk, tartotta fenn sokáig függetlenségüket.

Másik őseink, az ázsiai árja népek, szintén szerették a folyóvizeket és a történelmi időktől kezdve imádták is. A Pamír-felföldről nyíló szép völgyekben lakva, a világ tetője alatt, hasznosítani tudták a tiszta záporpatakokat, csatornákra osztották és földjeiket kertekké alakították vele; nemcsak azért imádták a forrásokat és hoztak nekik áldozatokat, mert a víz táplálja a füvet és fát, oltja a nyájnak és embernek szomját, hanem azért is, mert tisztává teszi az embert, egyensúlyozza a szenvedélyeket és csillapítja a szertelen vágyakat. Vízzel tudták elkerülni szomszédjaik, a sivatagbeli szemiták oktalan gyűlöletét és haragját, ez mentette fel őket a vándorélettől, termékenyítve síkjaikat és táplálva vetéseiket; ez engedte, hogy tűzhelyek, később városok falainak alapköveit lerakhassák, és így vágyaik, eszméik tágabb kört kaphassanak. Fiaik, a hellének, megértették, mi volt a társadalom alakulásának kezdetén a víz szerepe, midőn később templomot emeltek minden forráshoz és istenszobrot állítottak mellé.

Még nálunk is, az árják dédutódainál, fennáll itt-ott a források tisztelete. Az ó-kori istenségek eltűnése és templomaik lerombolása után a keresztény népek sokfelé tiszteletben tartották a források helyét; így Böotiában a Kephissos forrásánál egymás mellett látjuk két görög nimfa templomának elegáns oszlopait és egy középkorbeli kápolna nehézkes falait. Nyugat-Európában is épültek templomok, kolostorok a források mellett; többfelé pedig a gyönyörű berkek gonosz szellemek látogatottá helyek hírében állottak. A középkor siralmas századain át a szenvedés átalakította az embereket; torzképeket láttak ott, ahol őseikre istenek mosolyogtak; a pokol tornácának képzelték azt a vidám helyet, mely a helléneknél az Olimposz lába volt. A fekete mágusok, sejtve, hogy a népek természetszeretete szabadságra vezetne, a Földet alvilági szellemeknek áldozták; gonosz szellemeket, kísérteteket varázsoltak a tölgyekbe, hol azelőtt driádok laktak, és a forrásokba, melyekben a nimfák fürödtek.

Az előtörő vizek partján jelentek meg a kísértetek, hogy jajgatásuk a fák panaszos susogásával és a vizek tompa morajával vegyüljön; ide gyülekeztek esténként a ragadozó vadak és itt leselkedett az ördöngös morkoláb a bokor mögött, hogy az arra menőnek hátára ugorhasson és megnyergelje. Hány ördögforrás és pokolmocsár van Franciaországban, melyet a babonás parasztok kikerülnek, pedig semmi egyéb pokolit nem találtak rajta, mint a hely vad fenségét és a vizek sötétzöld örvényét.

Ezentúl kötelessége minden embernek, aki szereti a költészetet és tudományt, mindazoknak, akik egyetértve elő akarják mozdítani a közös jólétet, eloszlatni a babonát, melyet a középkor tudatlan papjai a forrásokhoz kötöttek. Igaz, hogy mi nem fogjuk imádni a talajból felserkenő vizet, mint ária, szemita vagy iber elődeink, hogy megháláljuk neki az életet és gazdagságot, melyet a társadalomra áraszt, nem építünk szent csarnokokat melléje és nem áldozunk ünnepi lakomával; de többet teszünk a forrás megbecsülésére. Tanulmányozni fogjuk folyását, hullámait, elsodrott homokját és a földet, a mit elmosott; a sötétség ellenére felkutatjuk földalatti útjában egészen az első cseppig, mely a sziklákon átszivárog; követjük a napvilágon esésről-esésre, kanyarodásról-kanyarodásra a nagy tengermedencéig, melybe bele- ömlik; megismerjük az óriási szerepet, melyet szüntelen munkásságával Földünkön játszik, Egyúttal megtanuljuk tökéletesen hasznosítani földjeink öntözésénél, kincseink forgalomba hozatalánál; dolgoztatjuk az emberiség közös javára, a helyett, hogy pusztítsa vetéseinket és bűzös mocsarakba fúlva, vesszen el.

Ha végre tökéletesen megértettük a forrás becsét és hű szövetségesünkké tettük a föld szépítésének munkájában, még többre fogjuk becsülni báját és szépségét; azontúl nem csupán gyermekes csodálattal szemléljük. A víz, úgymint a föld, melyet élénkít, napról-napra szebbnek fog előttünk feltűnni, amint a természetről nagy bajjal levettük az átkot. Elődeink, a hellén polgárok hagyományát, mely szeretettel csügg a hegyek körvonalain, a vizek forrásán, a partok menetén, a művészek újra felkarolták, úgy a forrásra, mint az egész természetre nézve és hála a természethez való visszatérésnek, az emberiség újra felvirágzott örömben, ifjúságban. Az európai népek újjászületésének kezdetén sajátszerű monda keletkezett. Mesélték, hogy messze földön, az ismert világ határán túl, van egy csodaforrás, mely minden más forrás jó tulajdonságait egyesíti magában; nemcsak gyógyít, hanem megifjít és halhatatlanná teszi az embert. Sokan hitelt adtak a mesének és elindultak az ifjúság forrásának keresésére, s nem a pokol kapujában remélték feltalálni, mint a fekete vizű Styxet, hanem ellenkezőleg egy földi paradicsomban, virágok és növények közepeit, örökös tavasszal. Az Újvilág fölfedezése után százával és ezrével, bámulatos bátorságú spanyol katonák kalandoztak ismeretlen földeken, erdőkön, ingoványokon, folyókon és hegyeken át, terméketlen sivatagokon keresztül, ellenséges népek között; vándoroltak és minden lépten elesett közülük néhány, jelölve az utat, merre jártak; de akik megmaradtak, folyton előre haladtak, mert remélték, hogy fáradságukat az a forrás fogja jutalmazni, mely őket halhatatlanná teendi. Azt mondják, még ma is vannak halászok, a felfedező spanyolok utódai, akik a Bahama-szigetek körül csatangolnak, keresve a part mentén felbuggyanó csodatevő forrást!

És honnan van, hogy ép érzékű, ép eszű emberek oly szenvedélyesen keresték a mennyei forrást, mely megifjítandó vala testüket és keresés közben szíves örömest szembeszálltak minden veszedelemmel?

Azok, akik az újjászületés csodáit teljesedni látták, nem tartottak semmit lehetetlennek. Itáliában a tudósok felújították tudományban és művészetben a régi görög világot; a ködös Germániában a mágusok fával és érccel kezdtek írni; könyveket nyomtattak, a tudományok véghetetlen birodalma nyílt meg a tömeg előtt, mely előbb sötétségre volt kárhoztatva; végül génuai, velencei, spanyol és portugál hajósok fölfedeztek, mint valami Földünkhöz csatolt planétát, egy új szárazföldet új növényekkel, új állatokkal, népekkel és istenekkel. Az átalános felújítás mámorító hatással volt; csak a lehetségest tartották már lehetetlennek. A középkor a letűnt századok örvényében veszett el és az emberek számára új, boldogabb, szabadabb élet vette kezdetét. Akiket az ismeretek felszabadítottak, megértették, hogy az emberiség hatalmát csak a tudomány, munka és testvéries egyetértés képes növelni, hogy az idők fölött győzedelmeskedjék; de a durva katonák, mint esztelen hősök, a mesés múltban keresték a megújhodás nagy korszakát, mely épen a megfigyelés győzelmével és a csoda tagadásával nyílt meg; látható jel kellett nekik, hogy a haladást elhihessék és ez a jel a forrás lett volna, melytől az aggastyán tagjai visszanyerik az ifjú erőt és szépséget. A forrás képe lebegett előttük, mely a sötétből világosságra tör és melynek partjain nyomban az ifjúság lombjai, virágai fakadnak.

[1] burvány (tájszó, régies): fény, fénylik, örvény, örvénylik. Burványlik: a hal, mikor vergődve hullámot vet. (a Digi-Book Kiadó megj.)

II.
A SIVATAG VIZE

Ha meg akarjuk érteni, milyen jelentősége volt a forrásnak és a pataknak a társas élet fejlődésében, oda kell magunkat képzelni olyan helyre, hol a fukar földből csak gyér forrás fakad. A rét füvén végigheveredve, a bugyogó forrás partján, könnyen átengedjük magunkat az élet gyönyörének és a természet szépségeit magasztaljuk; de gondoljunk messzebbre, mint a mennyire szemünk elhat. Utazzunk túl a mellettünk ingó tarackbokrok szomszédságán, túl a forrást beárnyaló égerfa vastag törzsein, és a halom oldalát csíkozó barázdákon, túl a völgy határát jelölő páraszerű magaslatok hullámvonalain és a fehér felhőfoszlányokon, melyek a szemhatárt berojtozzák. Kövessük röptében hegyeken és tengereken át a más földrészre menekülő madarat! A forrás vize egy pillanatra visszatükrözi futó képét, de csakhamar eltűnik az űrben.

Nyugat-Európa gazdag völgyei bővelkednek vízzel; a jól öntözött növényzet teljes pompájában fejlődik; a fának sírna kérge feszült, duzzad a nedvtől; az enyhe lég párával telített. Ezzel ellentétben tekintsük a kevésbé szerencsés tájakat, ahol nincs esőzés és a száraz talajban csak gyér növényzet teng. Ott tudja a lakosság csak méltóképen becsülni a vizet. Ázsia belsejében, az arab félszigeten, Szahara sivatagán és Afrika közepén, az Újvilág fennsíkjain, sőt Spanyolország némely vidékén is, a forrás több az élet jelképénél, mert ő az élet maga; amint bővebben folyik a víz, emelkedik a jólét; ha apad az ér, vagy teljesen kiszárad, utána szegényül vagy ki is pusztul a lakosság: történetük egybeforr a pici érrel, mely mellé kunyhóikat építették.

A Kelet népei, ha boldogságról álmodnak, patak mellé képzelik magukat és legszebb dalaik források vizéről zengenek.

Míg a mi vízben gazdag Európánkban a találkozó ismerősök egymás egészsége vagy ügye-baja után tudakozódnak, addig a keletafrikai gallák meghajolva kérdik egymástól: - Találtál vizet? - Hindusztánban a szolgát, ki a lakás hűsítése céljából a talajt locsolja, paradicsomi névvel tisztelik.

Peru és Bolívia partjain, hol a tiszta víz szintén ritkaság, gyakran kétségbeesetten tekintenek az emberek a sós hullámok végtelen tengerére. A talaj száraz és sárga, az ég kék vagy acél színű. Olykor felleg képződik a légben; a lakosság csoportosan követi pillantásával a kecses felleget, mely csakhamar eloszlik a nélkül, hogy esővé vált volna. Azonban várakozással teli hónapok és évek múlva, a szeleknek szerencsés fordulása felhőt hajt a partok fölé. Mily örömmel üdvözlik ekkor a záport! A gyermekek kifutnak a házakból, meztelen hátukat tartják az esőre és ujjongva fürödnek a pocsolyákban; a szülők csak a vihar múlását lesik, hogy Ők is szabadon élvezhessék a légben visszamaradó nedves párát. A lehullott eső mindenütt újra megjelen, nem mint forrás, hanem a talaj csodás működéséből mint fű és virág. Sajnos, a fű pár hét alatt kiszárad, a föld újra zománckeménységű, és a szomjas lakosság kénytelen a távol fekvő szikes felföldről hozatni vizet. Ezt a vizet nagy korsókban tartják otthon és úgy nézegetik magukat benne, mint ahogy mi szeretjük arcunkat visszatükröztetni kristályforrásaink vizében.

Ha Aragónia némely falujába, - mely magasan ül a Pireneusi határhegyek ormán, mint leomlott szikla, - valami idegen betéved, meglepetve látja a viskók durva kőfalain a vörös vakolatot. Előbb azt gondolja az ember, hogy vörös homokkal van keverve; de nem, az építkezők, kiméivé vizüket, vörös bort használtak a keverékhez. A szüret jó volt, a pincék telvék, és ha az új termésnek helyet akarnak csinálni, fogyasztani kell a készletet. Ha vizet akarnának hordani a. halmok alján húzódó messze völgyekből, napok telnének bele és egész öszvérkaravánt kellene útnak indítaniuk. A forrásvizet pedig, mely cseppenként szivárog a szomszédos szikla oldalából, szentségtörésnek tartanák pazarolni, arra senki sem gondol. Ezt a vizet az asszonyok áhítattal fogják fel cseppenként korsóikba, a mindennapi szükséglet fedezésére.

Mennyivel nagyobb áhítatot kelt a tiszta átlátszó víz látása az utas lelkében, ki sziklás, homokos sivatagon kelt át és nem tudja, hol fog találni pár csepp folyadékot a tevecsontokból formált víztartók fenekén! A megjelölt helyre érkezik; de a Nap felszívta már az utolsó cseppet is, hiába fúrja a talajt lándzsájával, a keresett forrás csak az esős évadban fog újra felfakadni. Lehet-e csodálni, hogy forrást kereső szemei, vágytól telve, egyszerre megpillantani vélik azt? A látvány nemcsak a Naptól egyenlőtlenül felhevített légrétegben mutatkozó tünemény, miként a természettudósok állítják, hanem sokszor az eltikkadt utas felizgatott képzelődésének játéka is. Számára az volna a boldogság netovábbja, ha friss vizű tó terülne előtte, melybe belemerülhetne és szomját is olthatná, - vágya annyira élénk, hogy álmát megvalósítva képzeli. A szép tó, mely gondolatban mindig előtte lebeg, nem ott tükrözi-e vissza a Napsugarát, és a szemhatár szélén nem pálmáktól árnyékolt partjai mutatkoznak-e? Pár perc múlva kéjesen fog habjaiban fürödni, - és a valóságot nem élvezhetve, élvezi legalább képzeletben.

Mily boldog pillanat, mikor a karaván vezetője, ki élesebb szemmel bír, mint társai, megpillantja a horizont legalsó szélén a fekete pontot, mely igazi oázist ígér! Ujjal mutat felé, és akik utána mennek, egyszerre feledik a fáradságot: ez az alig észrevehető kis pont visszavarázsolja erejüket és csüggedésüket jó kedvre változtatja; még az állatok is siettetik lépésüket, mert ők is érzik, hogy közel a pihenés helye. A fekete pont lassanként növekedik; most mint bizonytalan felhő tűnik fel, sötét színével kiemelkedve a sivatag élénk vörösségéből; a felhőcske terjeszkedik és emelkedik: erdő lesz belőle, melyben meg lehet különböztetni a pálmák lombjainak csíkját, az óriás madarak kiterjesztett szárnyaihoz hasonlóan. Végre az utasok a vidám lombok alá érkeznek és most valóban igazi vizet látnak és hallanak csörgedezni a sudarak aljában. Mily vallásos gonddal hasznosítják az oázis lakói a drága ital minden cseppjét! A forrást temérdek apró ágra osztják, hogy a legszélesebb körben áldásossá tehessék és a kis erek mentén egyenes utakat vezetnek a fák és vetések felé. A forrásnak minden cseppje fel van használva, nem veszhet el, mint patak a sivatagban: határa ott van, ahol az oázis végződik, hol az utolsó csalit tenyész, a forrásnak utolsó erecskéje is ott akad fel a gyökereken, hogy nedv legyen belőle.