William Shakespeare

Hamlet, dán királyfi

Fordította: Arany János

ISBN 978-615-6798-19-0

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

William Shakespeare

Hamlet, dán királyfi

Fordította: Arany János

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

NEGYEDIK FELVONÁS

ÖTÖDIK FELVONÁS

SZEMÉLYEK

CLAUDIUS, Dánia királya
HAMLET, az előbbi király fia, a mostaninak unokaöccse
HORATIO, Hamlet barátja
POLONIUS, főkamarás
LAERTES, fia
VOLTIMAND
CORNELIUS
ROSENCRANTZ
GUILDENSTERN udvarfiak
OSRICK, udvaronc
PAP
MÁS UDVARONC
MARCELLUS
BERNARDO tisztek
FRANCISCO, katona
RAJNÁLD, Polonius embere
EGY SZÁZADOS
ANGOL KÖVETEK
HAMLET ATYJA SZELLEME
FORTINBRAS, norvég királyfi
KÉT SÍRÁSÓ
GERTRUD, dán királyné, Hamlet anyja
OPHELIA, Polonius leánya
Urak, úrnők, tisztek, katonák, színészek, hajósok, híradók  és kíséret

Szín: Helsingőr

ELSŐ FELVONÁS

1. SZÍN

Helsingőr. Emelt tér a kastély előtt. Francisco őrt áll. Bernardo jő szembe

BERNARDO
Ki az?

FRANCISCO
Nem úgy; te állj s felelj: ki vagy?

BERNARDO
Sokáig éljen a király!

FRANCISCO
Bernardo?

BERNARDO
Az vagyok.

FRANCISCO
Órádra pontosan jössz.

BERNARDO
Most veré
Az éjfelet: menj, Francisco, fekünni.

FRANCISCO
Köszönöm, hogy felváltasz. Kemény hideg van,
S nem jól vagyok.

BERNARDO
Nyugodtan őrködél?

FRANCISCO
Egér se moccant.

BERNARDO
No, jó éjszakát.
Ha Marcellust, Horatiót találod,
Őrtársaimat: mondd, hogy siessenek.

FRANCISCO
Úgy tetszik, hallom is már. Állj! Ki az?

Horatio és Marcellus jőnek

HORATIO
Honnak baráti.

MARCELLUS
S dán alattvalók.

FRANCISCO
Jó éjszakát.

MARCELLUS
Isten veled, becsűletes vitéz:
Ki válta fel?

FRANCISCO
Bernardo van helyettem.
Jó éjt. (El)

MARCELLUS
Hahó! Bernardo!

BERNARDO
Nos? Ki az?
Horatio, nemde?

HORATIO
Teste, lelke az.

BERNARDO
Hozott Isten, Horatio; téged is,
Jó Marcellus.

HORATIO
Nos, hát ma-éjjel is járt az izé?

BERNARDO
Semmit se láttam.

MARCELLUS
Horatio azt mondja, képzelődünk,
És nem fog rajta hit, ez általunk
Két ízbe látott rémlátvány felől:
Én hát magammal hívtam őt, virassza
Velünk az éjnek perceit;
S ha jő megint a tünemény, legyen
Szemünk' tanúja, és szólítsa meg.

HORATIO
Aj, aj! sosem jő.

BERNARDO
Ülj le hát elébb;
Hadd ostromoljuk ismét a füled,
Mely e csodának úgy el van falazva,
Amit mi kétszer láttunk.

HORATIO
Jó, leűlök.
Bernardo mondja el, miképp esett.

BERNARDO
Múlt éjszaka,
Midőn ama csillag, mely a saroktól
Nyugotra ég, a mennynek épp azon
Részén világolt, Marcellus meg én,
Az óra egyet ütvén...

MARCELLUS
Csitt! szó se több: ahol jő már megint!

Szellem jő

BERNARDO
Alakra éppen a megholt király.

MARCELLUS
Te tudsz latínul: szólítsd meg, Horatio.

BERNARDO
Nem a király? Nézd csak, Horatio.

HORATIO
Egy ízig: átver félelem, csodálat.

BERNARDO
Szót várna.

MARCELLUS
Tégy kérdést, Horatio.

HORATIO
Mi vagy te, mely az éjfelet bitorlod,
Együtt ama szép, harcias idommal,
Amelyben egykor elhunyt Dánia
Fölsége járt? Az égre kényszerítlek:
Szólj!

MARCELLUS
Lám neheztel.

BERNARDO
És halad tovább.

Szellem el

MARCELLUS
Elment, felelni kedve nincs.

BERNARDO
No hát? Horatio! sápadsz, remegsz.
Nem több-e hát, mint puszta képzelet?
Mit vélsz felőle?

HORATIO
Az Isten látja, nem hinném soha
Érzéki és hű vallomása nélkül
Saját szememnek.

MARCELLUS
Ugyebár hasonlít?

HORATIO
Mint te, magadhoz.
Még harcmez is e volt királyomon,
Midón a büszke norvégit legyőzte;
S bosszús vitában ily zord képe volt,
Midőn a szánas lengyelt a jegen
Megverte. Különös.

MARCELLUS
Két ízbe már, s pont e halotti órán,
Járt őrhelyünk előtt ily harcilag.

HORATIO
Mi részben árt sajátlag, nem tudom;
De általános véleményem az,
Hogy ez honunkra nagy csapást jelent.

MARCELLUS
Üljünk le; s aki tudja mondja meg,
Mért e szoros, e pontos őrvigyázat,
Gyötörni éjjel az alattvalót?
Mért öntik e réz álgyukat naponta,
S veszik külföldön a sok harci szert?
Mért a hajóácsok nagy fogdosása,
Kiknél vasárnap, köznap egyre mén?
Mi készül, hogy ez izzadó sietség
Munkába fog mind éjet, mind napot?
Ki fejti ezt meg?

HORATIO
Én megmondhatom;
Legalább ez a hír. Az elhúnyt királyt,
Kinek képmása feltűnt az elébb,
Tudjátok, a norvégi Fortinbras,
Izgatva büszke verseny viszketegtől,
Párbajra készté: ám hős Hamletünk
(Mert így becsülte az ösmert világrész)
Megölte Fortinbrast; pecsétes alku,
Törvény- s lovagszokással szentesült,
Levén közöttük, mely szerint amaz
Éltével együtt minden birtokát,
Mely pör alatt volt, a győzőre hagyja;
S mellyel fölérőt szintén lekötött
A mi királyunk. Most, ha győz vala
Fortinbras, ő örökli e vagyont;
És így viszontag az övé, csere-
Kötésök egy kitűzött pontja által,
Hamletre szállt. No most, az ifju Fortinbras
Tapasztalatlan harcvággyal tele,
Norvégia szélein, itt és amott,
Egy csőcselék, elszánt hadat toborza,
Mely, puszta étiért, kész nyaktörő
Nagy vállalatra; és ez nem kisebb
(Hisz kormányunk előtt már nem titok),
Mint visszavenni tőlünk fegyver által
Az apja elvesztette földeket.
Ez inditója mind e készületnek,
Úgy sejtem én, ez őrségünk oka,
S az országos hű-hónak kútfeje.

BERNARDO
Nem más, csupán ez, én is úgy hiszem:
S jól összevág, hogy e csodás alak
Fegyverbe jár itt; oly hasonlatos
Ama királyhoz, akiért e harc.

HORATIO
Egy porszem ő, az ész szemét zavarni.
Így Róma fönt-virágzó napjain,
A leghatalmasb Julius bukása
Előtt kevéssel, gazdátlan maradt
Sok sír, s belőle a leples halott
Makogva, nyíva járt mind útcaszerte;
Tűzfarku csillag, vérharmat, homály
A napban; és a nyirkos égitest,
Mely Neptun országán uralkodik,
Kórrá fogyott, majd mint a végnapon.
S ím, zord jövők hasonló gyászjelét,
Mintegy a balsors száguldó futárit,
S előbeszédét ránk törő gonosznak
Tüntet föl együtt a menny s föld, hazánk
Éghajlatán és honosink előtt.

Szellem visszajő

De halkan! ím! ehol jő már megint!
Útját szelem, ha megront is. Megállj,
Káprázat!
Ha van beszélni hangod, vagy szavad:
Felelj!
Ha képes ember tenni jót veled,
Mi néked enyhes, nékem üdvhozó:
Felelj!
Ha tán belátsz honod sorsába, mely
Előre tudva elkerűlhető:
Ó, hát felelj!
S ha életedben zsarlott kincseket
Raktál halomra mélyen föld alatt,
Miér' ti holtak visszajárni szoktok:

Kakasszó

Mondd el: ne távozz! szólj! Elébe, Márcell!

MARCELLUS
Ne üssek hozzá a lándzsámmal?

HORATIO
Üss,
Ha nem akar megállni.

BERNARDO
Itt van!

HORATIO
Itt van!

Szellem el

MARCELLUS
Elment!
Megbántjuk, amily fönséges, midőn
Erőszak látszatával fenyegetjük;
Mert sérthetetlen, mint a levegő,
S hiú ütésink vásott gúny neki.

BERNARDO
Szólt volna már, hogy a kakas kiálta.

HORATIO
S hogy felriadt! mint bűn sujtotta lény
A rettentő hivásra. Úgy beszélik,
Hogy a kakas, a reggel harsonája,
Metsző, hegyes torkával fölveri
A napnak istenét; s az ő jelére,
Ha tűz-, ha vízben, földön vagy egen
Csatangol a bolygó lélek, siet
Mesgyéi közzé, s hogy van benn igaz,
Arról ez a jelen tárgy is bizonyság.

MARCELLUS
Aztán csak elmúlt a kakas szavára.
Mondják, valahányszor az idő közelg,
Melyben Urunk születését innepeljük,
Egész éjjel zeng e hajnal-madár;
S hogy akkor egy se mér mozdulni szellem;
Az éj ártalmatlan; planéta nem ver,
Tündér nem ígéz, nem büvöl boszorkány,
Oly üdvös, oly szentelt azon idő.

HORATIO
Hallottam én is, hiszek is belőle.
De ím, a reggel, öltve bíborát,
Ott járdal a domb harmatján, keletre.
Menjünk, letelt az őr; s azt mondom én,
Tudassuk mindez éji látomást
Az ifju Hamlettel; mert, a fejem rá!
Hogy e nekünk oly néma szellem ő -
Hozzá beszélni fog. Rálesztek, úgye,
Hogy értesítsük, mint a szeretet
Kívánja, s illik hű tisztünk szerint?

MARCELLUS
Rá, rá; közöljük; én tudom, ma reggel
Legalkalmasban hol találni őt.

Elmennek

2. SZÍN

Trónterem. Király, királyné, Hamlet, Polonius, Laertes, Voltimand, Cornelius, urak és kísérők jőnek

KIRÁLY
Bár Hamlet, édes testvérünk, halála
Emléke még új, és ugy illenék,
Hogy gyászba hordjuk szívünket, s egész
Országunk egy bús homlokká boruljon:
De annyiban már a természeten
Győzött  az ész, hogy míg bölcs fájdalommal
Siratjuk őt, megemlékszünk magunkról.
Azért ángyunkat egykor, most királynénk',
E harcos állam trónja özvegyét,
Mintegy kopár örömmel - a szemünk
Mosolygva egyik, a másik könyezve,
Kéjjel koporsók, gyásszal nász között,
Egyensulyozva bánatot s gyönyört -
Nőül vevők; nem ellenkezve bölcs
Tanácsitokkal, melyeket nekünk
Szabadon adátok ez iránt: köszönjük.
Már most, az ifju Fortinbras, miképp
Tudjátok is, nem adva ránk sokat,
Vagy oly hiszemben, hogy bátyánk halála
Miatt ez ország összevissza van,
Kalandos álmakkal szövetkezék,
S követséggel nem átalt háborítni,
Az atyja elvesztette földeket
Kiadni kérvén, melyek jog szerint
Bátyámra szálltak. Ennyit róla. Most
Magunkra térve, s hogy mért e gyülés:
Így áll az ügy: mi a norvég királynak,
Az ifju Fortinbras bátyjának - aki
Mint ágybafekvő és erőtlen agg,
Aligha sejti öccse szándokát -
Írtunk, ne hagyja többre menni ezt,
Holott csak úgyis népéből telik
Ujonc, csapatszám s minden, ami kell.
Most hát, jó Voltimand, Cornelius,
Ti lesztek üdvözlésem átvivői
Az agg királyhoz; nem szabván nagyobb
Kört számotokra, mint itt írva van.
Jó útat; és a gyorsaság legyen
Legjobb ajánlat hűségtek felől.

CORNELIUS és VOLTIMAND
Most, mint egyébkor, tettünk szólni fog.

KIRÁLY
Nem kétkedünk; jó útat, híveim.

Voltimand és Cornelius el

Nos hát, Laertes, mondd, mi jóba jársz?
Kérésed volna: szólj, mi az, Laertes?
A dán király előtt okos beszéd
Nem vész hiába; mit kérnél,, Laertes,
Hogy kérve lenne s nem megadva is?
A szívvel a fő nem közelb rokon,
A száj iránt kéz nem szolgálatosb,
Mint e királyi-szék atyád iránt.
Mit kérsz, Laertes?

LAERTES
Fölséges királyom
Kegyét, s szabadságot, hogy Francia-
Országba visszatérhessek, ki onnan
Koronázásra vágytam volt haza,
Hűség jeléül. Most, végezve tisztem,
Frankhonba szállnak vágyaim, s hajolva
Fogadnák a kegyes bocsánatot.

KIRÁLY
S atyád ereszt? Mit szól Polonius?

POLONIUS
Igen, királyom; zaklatásival
A lassu engedélyt kicsikará,
S én szándokát nehéz jóváhagyással
Pecsételém; már most bocsássa, kérem.

KIRÁLY
Éld hát, Laertes, szép világodat;
Sajátod a kor s kéj: élvezd örömmel.
De hát te, Hamlet, jó öcsém s fiam...

HAMLET
(félre) Több mint rokonság, s nem éppen rokonszenv.

KIRÁLY
Még rajtad egyre felhők csüngenek?

HAMLET
Dehogy; nagyon is bánt a nap, uram.

KIRÁLYNÉ
Jó Hamlet, ezt az éjszint dobd le már,
S a dán királyra vess nyájasb szemet.
Nehéz pillád ne süsd alá örökké,
Keresve mintegy a por közt atyádat.
Tudod, közös, hogy meghal, aki él,
S természet útján szebb valóra kél.

HAMLET
Igen, asszonyom, közös.

KIRÁLYNÉ
Ha az: miért
Látszik tehát előtted annyira
Különösnek?

HAMLET
Látszik, asszonyom! az is
Valóban; látszik-ot nem ismerek.
Nem e sötétszín köntös, jó anyám,
Sem a szokott gyászöltözet, sem az
Erőltetett mell zúgó sóhaja,
Nem a szemekben duzzadó patak,
A csüggedő tartásu arc, meg a
Bú többi módja, színe és alakja
Jelölhet engem voltaképp: ezek,
Valóban, látszanak, mert játszhatók;
Az enyém belül van, és nem látja szem,
Csak dísze és boglára gyászmezem.

KIRÁLY
Szép tőled, és ajánlja szíved, Hamlet,
Leróni mind e gyász-adót atyádnak.
De lásd, atyád is vesztett egy atyát,
A vesztő újra  mást meg mást; s az élő
Siratta egykorig fiúi tiszte
Szerint. De így megátalkodni a
Bánatban: ez vétkes nyakaskodás,
Nem férfias bú; Isten elleni
Rugódozás, mely gyarló szívet és
Nem béketűrő elmét árul el,
És bárdolatlan, együgyű eszet.
Mert ami, tudjuk, meg kell hogy legyen,
És oly közös, mint érzékink alá
Eső akármi: mért izgága daccal
Szívünkre venni? Fúj! Ez bűn az Ég,
Bűn a halott, bűn a természet ellen,
Fonák az észnek, melynél az atyák
Halála közhely, s szüntelen kiáltja,
Az első hullától a ma kimúltig,
Hogy: "Így kell lenni." Vágd földhöz tehát,
Kérünk, e gyáva bút, s tekints atyádul;
Mert a világgal éreztetni kell,
Hogy trónusunkhoz legközelb te állsz;
S mi nem kevésbé gyöngéden fogunk
Szeretni, mint legjobb nemző atya
Édes fiát. Mi célod illeti,
Hogy Wittenbergbe visszamenj tanulni,
Ez óhajtásunk ellen van nagyon:
Tégy is le, kérlek, erről és maradj
Nyájas szemünk előtt, szives körünkben,
Mint első udvaronc, öcsénk s fiunk.

KIRÁLYNÉ
Ne hagyd hiába kérni jó anyádat;
Maradj, ne menj Wittenbergába, Hamlet.

HAMLET
Úgy engedelmes lészek, asszonyom.

KIRÁLY
Ez már fiúi szép válasz: maradj
S légy a mi másunk. Asszonyom, jerünk;
Hamlet szelíd és kész megegyezése
Mosoly gyanánt ül szívemen; minek
Örömére ma ne csengjen billikom,
Hogy a felhőknek ágyu meg ne mondja:
Az ég is a királyi áldomást,
A földi dörgést zengje vissza. Jertek.

Harsonák. Király, királyné, urak stb., Polonius és Laertes el

HAMLET
Ó, hogy nem olvad, nem higul s enyész
Harmattá e nagyon, nagyon merő hús!
Vagy mért szegezte az Örökkévaló
Az öngyilkosság ellen kánonát?
Ó, Isten, Isten! míly unott, üres,
Nyomasztó nékem e világi üzlet!
Phí! rút világ! gyomos kert, mely tenyész,
Hogy magva hulljon; dudva és üszög
Kövér tanyája. Ó, megérni ezt!
Kéthónapos halott! - nem, annyi sincs még,
S egy oly király, kihez e mostani:
Hyperion mellett szatír; ki úgy
Élt-halt anyámér, hogy kimélte még a
Fúvó szelektül is. Ég és pokol!
Eszembe kelle jutni? Szenvedéllyel
Csüggött anyám is férjén, mintha vágyát
Növelte volna tápja: s ímhol egy
Hó múlva már - de jobb feledni ezt.
Gyarlóság, asszony a neved! Csak egy
Rövid hó: még cipője sem szakadt el,
Melyben atyám testét kisérte ki,
Niobe módra könnyé válva: - s ím
(Ó, Isten! egy barom, egy oktalan
Tovább gyászolna), ím, ő, éppen ő,
Atyám öccsével egybekél, ki úgy
Sem húz atyámra, mint én Herculesre.
Egy hó alatt - még tettetett könyének
Kisírt szeméből el se tűnt sava,
S  ő újra házas. Ó, gonosz hamarság,
Vérnászi ágyba így sietnie!
Ez jóra nem visz, nem vihet soha;
De törj meg, szívem, mert nem szólhat a száj.

Horatio, Bernardo és Marcellus jőnek

HORATIO
Üdv, jó királyfi.

HAMLET
Örvendek látásodon:
Horatio - vagy tévedek?

HORATIO
De az,
Szegény s örökké hű szolgád, uram.

HAMLET
Nem úgy: "barátom": váltsunk ily nevet.
S mi hoz Wittenbergből haza, Horatio?
Marcellus, nemde?

MARCELLUS
Jó uram...

HAMLET
Örvendve látlak, jó estét. No de
Igazán, mi hoz Wittenbergből haza?

HORATIO
Korhelykedési hajlam, jó uram.

HAMLET
Rossz emberedtől nem tűrném el ezt;
Magad se tégy fülemen erőszakot,
Hogy elhitesd ez önvádat velem.
Korhely te nem vagy, én tudom. De hát
Mi dolgod Helsingőrben? Na, ne félj,
Majd megtanítunk inni emberül.

HORATIO
Atyád végtisztességét látni jöttem.

HAMLET
Kérlek, tanúlópajtásom, ne csúfolj;
Inkább anyám nászára, gondolom.

HORATIO
Igazán, uram, az is meglett hamar.

HAMLET
Gazdálkodás, Horatio, gazdálkodás!
Torról maradt hidegsültből kiállt
A nászi asztal. Ó, Horatio,
Inkább halálos ellenségemet
A mennybe láttam volna, mint megérjem
Azt a napot. Atyám! - ni, mintha látnám
Atyámat.

HORATIO
Hol, uram?

HAMLET
Lelkem szemében.

HORATIO
Én láttam egyszer: oly derék király volt.

HAMLET
Ő volt az ember, vedd akármi részben,
Mását e földön nem látok soha.

HORATIO
Úgy tartom, a múlt éjjel láttam is.

HAMLET
Láttad? Kit?

HORATIO
A királyt, uram, atyádat.

HAMLET
Atyámat, a királyt!

HORATIO
Enyhítse kissé
Füled figyelme az álmélkodást,
Míg elbeszélem a csodát, mire
Tanúm e két ur is.

HAMLET
Az Istenért!
Halljam tehát.

HORATIO
Egymás utáni két
Éjjel, hogy őrsön álltak ez urak,
Marcellus és Bernard, mélységes éjfél
Halotti csendjén, ez történt velök.
Tetőtül talpig ércbe öltözött
Alak, hasonló idvezült atyádhoz,
Termett eléjök, s méltóságosan,
Lassan tovább ment; háromszor haladt el
Ijedve káprázó szemeik előtt,
Csak mint pálcája hossza; míg ezek,
Kocsonyává fagyva szinte félsz miatt,
Némán álltak, nem merve szólni hozzá.