REJTŐ JENŐ

(P. HOWARD)

VÉR ÉS MAHAGÓNI

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6377-63-0

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

A kiselejtezett hajók útja

Természetesen a Vörös-tengerről van szó és a vele kapcsolatos Indiai óceánról. Ugyanis a hajóstársaságok, régi szokásuk szerint, jobb hajóikat a jövedelmezőbb Atlanti óceánon járatják és csak az idők folyamán ósdivá lett, vagy kisebb gőzöseiket osztják be keleti utakra, pedig ezek az utak nemcsak nehezebbek, hanem veszélyesebbek is.

Nem volt kivétel e hajók közül az Irtisz nevű orosz gőzös sem, amely Port-Saidból Singaporeba igyekezett. Ezen a hajón utazott Thurn Fülöp is, megjelenésével állandóan feltünést keltve. A futólagos benyomás is az volt róla, hogy a Déli Tengerek híres és rettenthetetlen vadászainak egyike utazik vissza szabadságáról valamelyik gumiültetvényre. Bár itt, Szuezben a száraz évszak kezdetén estefelé még hűvös az idő, ő könnyű fehér ruhában és trópusi sisakban járt. A hajón utazó ifjú hölgyeknek régebbi élményeit mesélte, csupa szörnyű és véres históriát. Nehéz volt elképzelni, hogyan küzdhetett meg ez a legfeljebb huszonhat esztendős, fehérbőrű, gyerekarcú Thurn Fülöp harminc kínai kalózzal, vagy kilenc-tíz részeg fókahalásszal. Egy riporter terjedelmes cikket irt róla lapjának: „Beszélgetés Thurn Fülöppel, vagy milyen magánéletében a Déli tenger réme” cím alatt.

A Déli tenger rémének közös kabinja volt egy úrral, akinek még nálánál is puhább vonásai voltak és Howardnak hívták. Thurn barátságába és pártfogásába vette, miután megtudta, hogy Jávába igyekvő tisztviselő, aki idegenkedik mindennemű kalandtól. Thurn viszont elmondta neki, hogy Thurnnak, egy híres indiai fatermelőnek a fia, sok időt töltött el apja mellett a Maláji félszigeten, de aztán tanulmányai befejezésére hazautazott Európába. Howard tisztelettel és csodálattal hallgatta az ifjú hőst, majd pedig udvariasan megfogta a fejét, midőn a Déli Tengerek Réme hirtelen áthajolt a korláton.

Már a Bab el Mandeb öbölben jártak és a hajón mindenki halálosan beteg volt. Az utasok közül csak Howard sétált a fedélzeten és Thurn ült egy kötélcsomón, a szép trópusi sisak előtte feküdt a földön, öblével felfelé és bizonyos jelekből következtetni lehetett rá, hogy Thurn ezt a sisakot soha többé nem fogja a fejére tenni.

- Rossznéven venné, ha a kabinjába támogatnám? - kérdezte tőle Howard.

- Kö... köszönöm... a régi májbajom...

- Szörnyűek ezek a régi májbajok - mondta Howard. Thurn pedig hagyta, hogy a kabinjába támogassa. Estére az utasok nagy része jobban lett és a fedélzeten lábbadoztak, nyugszékeiken heverve. Thurn is jobban lett és egy régi, kedves kalandját mesélte, midőn a Fidzsi szigetek emberevőinek fogságából menekült meg. Egy hollandi pálinkakereskedő megjegyezte: - Akkor maga bizonyára ismeri a szigetvilág nagy vadászait és nyomkeresőit, Boston Jimet, az öreg Wolfot, Vanaldert és Dornt...

- Mind jó barátaim, - mondta a fiatalember.

- Jaj, meséljen Boston Jimről! - mondta Lilienthalné, egy szumátrai misszionárius felesége.

- Hát Boston... Istenem... mit mondjak róla? Együtt kalandoztunk Dél Timorban, én mentettem meg a bennszülöttek fogságából, valóságos óriás, az arca hasonlít a tigrishez és nyers bivalyhúst eszik.

Talán mondanunk sem kell, hogy a Déli Tenger Réme épp olyan kevéssé ismerte Boston Jimet, mint a Dél Timor szigetet. Annyi volt igaz az elbeszélésből, hogy az apja, az öreg Thurn, félelmetes és híres vadász volt, később erdőtermelő lett és tizenhétéves korában Thurnt is elhozatta nagyanyjától, de a fiú legyengült a klímától és mint betegszállítmányt küldték vissza sürgősen Amsterdamba.

- Maga volt már a trópuson? - kérdezte Fülöp a csendes Howardot.

- Egy ideig ott éltem és most visszamegyek Surabajába, holland szolgálatba.

- Örülnék, ha meglátogatna majd az erdőben. Könnyen megtalál a Maláyi félszigeten, csak érdeklődjön Perakban, vagy Pasirmasban a Thurn-irtás után.

- Valószínűleg felkeresem majd... ha szívesen lát...

Dorn

A hajó derült időben tette meg egész útját Singaporeig. Thurn megbeszélte új barátjával, hogy a Raffles-hotelben találkoznak, aztán elszakította őket egymástól a vámbódéban szorongó, zsivalygó sokadalom. Singaporeban azonban nemcsak rendőrök és fináncok fogadják az utasokat, hanem katonák is. Valahol egy kellemes arcú, ősz angol ezredes is feltűnik és ahogy meglátja Howardot, odasiet, barátságosan átkarolja a vállát félkézzel: - Hallo, Boston! Örülök, hogy nálunk is látom.

- Csak átutazóban vagyok, ezredes úr.

Az ezredes viszi magával karonfogva.

- Úgy hallottam, Boston, hogy Európában volt.

- Jól hallotta, ezredes úr, Párisban voltam.

- Csodálom magát, hogy amerikai létére nem angol, hanem holland szolgálatba áll. Nálunk nagyobb jövője lenne - és halkabban tette hozzá, - tiszti ranggal kerülhetne az inteligence servicehez.

- Mondottam már ezredes úrnak, hogy ezt a megtisztelő ajánlatot, sajnos, nem fogadhatom el. Én sok hálával tartozom a hollandusoknak.

- Azt már éppen eléggé megszolgálta nekik - dörmögte az ezredes, - de ha nem, hát nem. Egy szívességet azonban tehetne nekem, amiért nagy jutalomra számíthatna. Hallott már erről a Pepitóról?

- Ha jól megnézné, találna a lapockájában egy golyót is tőlem.

- Ez az ember most szervezett maffiát csinált, a kínai kalózoktól a szumátrai dohánycsempészekig mindenféle bűnszövetkezetekből.

- Az Indiai óceán Alcaponeja...

- Úgy