Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

C. J. Cooke

The Book of witching

Harper Collins, 2024

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-224-9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2024, C. J. Cooke

© Hungarian translation 2025, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Neked ajánlom, drága olvasó

Történelmi széljegyzet

1594-ben megvádoltak egy nőt, hogy segített egy férfinak megölni a testvérét. A férfit felmentették. A nőt kivégezték a Gallow Ha’-n, az orkney-i Kirkwallban.

A nőt Alison Balfournak hívták. Ő volt az első a több mint hetven nő közül, akit boszorkányság vádjával Orkney-n kivégeztek.

„Minél több nő, annál több boszorkány.”

(Henry Holland: Traktátus a boszorkányság ellen, 1590)

1594. augusztus 21.

Ő királyi fensége, VI. Jakab királynak, aki a legdicsőbb és legszentebb Isten teremtményei közül.

Esedezem, Unokafivérem, vedd fontolóra ezt a levelet, noha tudom, hogy adósságaim nem múló elégedetlenséggel töltenek el – bizonnyal rendeződni fognak hamarosan –, de egy olyan ügy merült fel itt, az Orkney-szigeteken, ami írásra kényszerít, bízva abban, hogy az eset könyörületre indítja Felségedet. Az elmúlt két hétben súlyos beteg voltam, a mocsárláz úgy ledöntött a lábamról, mint még soha. Egyedül Isten akaratából maradtam meg ezen a világon. Edinburghból jött orvosok kezeltek, és mint utóbb a háznépemmel tanácskozva megtudtam, öcsém, John Stewart, Orkney ura, megerősödött abban az elhatározásában, hogy elbitorolja a grófságot, amelyhez törvényes jogom van, hogy maga húzzon hasznot belőle. Tudakozódásom nyomán bebizonyosodott, hogy ez az erős késztetése boszorkányság formájában öltött testet.

Rád gondoltam, drága Unokafivérem, amikor megtudtam, hogy a betegségem mögött boszorkányság rejtőzik… Hálás vagyok és leszek is örökké, mi több, Isten lekötelezettje vagyok, amiért nem vesztél oda az Északi-tengeren, és érvényre juttattad az igazságot azokkal szemben, akik el akarták venni az életedet. Azért írom ezt a levelet, hogy elmondjam neked, hasonló módszert alkalmazva súlyos büntetést kell kiszabni azokra, akik holtan szerettek volna látni engem.

Bízom benne, Unokafivérem, hogy belátod, ha Skócia partjaitól elűzted is, a boszorkányság istentelen és szentségtelen utálatosságát az Orkney-szigeteken sem szabad eltűrni. Isten éltessen teljes biztonságban!

Mindenkor odaadó és legigazibb szolgád,

Patrick Stewart, Orkney grófja

ELSŐ RÉSZ
Fynhallow

Első fejezet

Fynhallow, Gunn-sziget, Orkney

2024. május

Mindjárt felkel a nap.

Bíborszínű sáv jelenik meg a horizonton, a sima, csillogó tengeren.

A parti őr kutyája ugatni kezd, vad, szaggatott csaholása felhasítja a csendet.

A nő rákiált, hogy hallgasson, egyre hangosabban kiabál, és mind gyorsabban közeledik a vad felverésére betanított, könnyen felhergelhető kétéves spánielhez. Még sohasem ugatott így. Mintha félne.

Fynhallow homokja puhán, selymesfehéren köti össze a Gunn-szigetet az Északi-tengerrel.

A kutya óvatosan, szűkölve közelít egy sötét formához a magasabban fekvő part mentén sorakozó barlangok közelében. Egy delfin lehet, gondolja a nő, egy gömbölyűfejű delfin. De nincs uszonya, és farokra utaló formát sem lát.

Két láb láttán elakad a lélegzete.

Most jut el a tudatáig a korábban érzett furcsa, égett szag. Akkor rossz irányból fújt a szél, de most felismeri a tűz és a hús szagát. A kutya a földet kaparja a test mellett; a nő látja, hogy a behajlított, megfeketedett karok végén a kezek össze vannak kötözve.

Szaporán lüktet a pulzusa, ahogy a telefonjáért nyúl, és felkapcsolja a készülék lámpáját. Amikor az éles fehér fény ráesik az elszenesedett, fintorba torzul arcra, egy kiáltással leejti a telefont a földre.

A lámpával fölfelé ér földet, a vakító fehér fény megvilágítja a testet. Kétségtelenül egy halott fekszik ott.

Az elemlámpa jóvoltából távolabb az öböl mentén egy másik alak válik kivehetővé. A nő futásnak ered, s közben nyugtatgatja a nyomába szegődő kutyát.

Valahol, egy gallyakból épült fészekben parazsak csillognak, mint a rubinkövek.

Ott, ahol a hullám kiér a homokra, a nő megtorpan. Egy tizenéves lány teste hever a lábánál, kormos pólóján Nirvana-nyomat, alkarján tetovált sellők és sörösdobozok látszanak. Arcát vér borítja. A parti őr lekuporodik mellé, észreveszi, hogy a kutya a lány lábát nyalogatja, és nyüszít.

Ó, istenem, gondolja, és a szíve a félelemtől a torkában dobog. Baleset volt, vagy gyilkosság?

Ujjaival a lány nyakát tapogatja, és megkönnyebbülten fellélegzik, amikor gyenge lüktetést érez.

A lány még él.

Gyorsan felkapja a telefonját, és beütögeti a számot.

Második fejezet
ALISON

Gunn-sziget, Orkney

1594. január

Tűz szagára ébredek.

Gyorsan felkelek, végigvizsgálom a ház földes padlóját, nem kapott-e lángra a páfrányszőnyeg, amit azért terítettem le, hogy tartsa a meleget. A hold ezüst fénye beárad az öbölre néző ablakon. Az ágyam fölötti gerendára kötött gyógynövénycsokrot zúzmara lepi. Harapni lehet a hideget a szobában.

Magamra kanyarítom a vállkendőmet, és a kályhához megyek, hogy érezzem a melegét. Még nem virrad, senki sem mocorog, a szarufán ülő tyúkok sem, Beatrice kedvence, a kisborjú sem. Odakint elhuhogja magát egy bagoly, amitől megmerevedek. A bagoly jelez. Üzenetet hoz.

Lélegzet-visszafojtva figyelem, mi hírt hoz a bagoly. A hírnek világos gondolatként, megérzésként kellene megfogalmazódnia bennem, de csak a gyerekeim arca jelenik meg előttem, és hirtelen megijedek, mert nem hallom őket. Edward és Beatrice nyugtalan alvók, gyakran félálomban fel-felkiáltanak, sőt akár válaszolnak is egymásnak, mintha mindketten ugyanazt álmodnák. De ma éjjel csak a bagoly huhogását és a tenger távoli hullámverését hallani.

Edward ágya üres. Felhajtom a takarót, és a szalmazsák alá kukkantok, nem gurult-e a földre, de nem. Nincs ott.

– Beatrice!

Nem mozdul. Egy ugrással a házikó meleget tartó kőfalába rejtett ágynál termek. A borjú összegömbölyödve fekszik a szokott helyén, a takarón, mert Beatrice szereti, ha vele alszik. De a lányom eltűnt.

A vállamon lezúduló hideg rémület jégbe zárja a szívemet. Elrabolták a gyerekeimet? William még Kirkwallban van, a katedrális kőfaragásait javítja. Amikor utoljára beszéltünk, már megkettőzte az erőfeszítéseit az ottani csoportokkal, amelyek el akarták kergetni a grófot. A terv ugyan még nem öltött végleges formát, a tanácskozásuk nem volt veszélytelen – a borjú, amelyik a lányom ágyán alszik, attól a fejőstehéntől született, amit öt éjszakával korábban megölve találtunk a házunk ajtaja előtt. A fülétől a füléig elvágták a nyakát.

Felkapom a ruhámat, a köpenyemet, a főkötőmet, belebújok a csizmámba, és kirohanok a hideg éjszakába. Tekintetemmel a mezőt pásztázom, nézek a tehénistálló felé, hátha meglátom a gyerekeket. De nem. William kibontotta a part mentén húzódó sövényt, hogy folyamatosan figyelni tudjuk a közeledő látogatókat, de a sötétben nem látni el odáig. A felhőtlen fekete égbolton világító telihold fénytócsákat és mély árnyékkutakat rajzol a földre.

– Edward! Beatrice! Kiáltsatok, ha hallotok!

Néma csend.

A szél azonban nyílt tűz pézsmaszagát hordja felém.

Megindulok a szag iránt, előbb a part feletti magaslatok mentén futó barlangok felé. Hátam mögött a bagoly némán felemelkedik a hold felé, hófehér szárnyai ragyognak a holdfényben. De aztán elkanyarodik mögém, és a házunk mögött emelkedő domb felé repül.

Oda tartok magam is.

* * *

Hangok örvénylenek a levegőben, ahogy közeledem a dombtetőhöz, pedig a szívem úgy kalapál, hogy jóformán minden más hangot elnyom. A magasba szökő félelmetesen meredek sziklákon a jég vagy az ár miatt az év nagy részében szinte lehetetlen átjutni. A gyerekek gyakran felhozzák ide a szánkóikat a hóban, és míg sebesen lesiklanak, nézem őket, és imádkozom, hogy ne essen bajuk. Most csak a kétségbeesés segít felmásznom a csizmámat koptatva a köveken a tetőre. Az egész testem izzadságban fürdik, amikor belekapaszkodok a dombtetőn meredező szikla aljába, és felhúzom magam mellé.

Vigyázok, meg ne lássanak, amikor lebámulok a tündérvölgybe. A völgy, amely a legenda szerint a tündérek találkozóhelye, a lent látható, csigavonalat formázó sziklákról kapta a nevét. Ma éjjel a jelek szerint másfajta gyülekező helyszíne. Negyven férfi és egy nő gyűlt össze a kőspirál közepén égő hatalmas tűz körül, melynek füstje az ég felé gomolyog. Ahogy kezdek kiszabadulni a vak félelem csapdájából, eszembe jut, hogy a ma éjszakai telihold nem olyan, mint a többi. Ez a Farkas Hold, az év első napja, ami a változás, a bátorság és a hűség időszakát jelzi.

Lekuporodom a szikla mögé, mert hallom, hogy valaki dobol, másvalaki beszél. A szavak nehezen jutnak el hozzám, de aztán a tömeg egy tagja ismerős alakot ölt, és rájövök, hogy az anyám az. Farkasbőrökből varrt köpenyt és szarvasagancsos sisakot visel. Két másik alak kezét fogva közeledik a tűzhöz. Az egyik lány, a másik fiú, mindkettőjükön farkasbőr köpeny van.

Edward és Beatrice.

Már nyitom a szám, hogy odakiáltsak, de akkor másokat is felismerek a csoportból. Az éneklő és bodhranon doboló nő Jonet. Gyerekkorunkban sok nyáron át játszottunk együtt Fynhallow-ban. A tűz előtt keresztbe tett alabárddal álló két férfi Solveig Anderson és David Moncrief. Fegyvereik pengéje csillog a lángok fényében.

A gyűlés a triskele, a világ legősibb varázsló klánja. És most avatják be a gyerekeimet.

Ereszkedni kezdek a domb túloldalán egy másik kőszikla felé, s közben az agyam lázasan keresi a válaszokat. Kisebbségben vagyok velük szemben, és a triskele nem fog az utasításomra leállítani egy beavatási szertartást. Habozás nélkül lekaszabolnak, ha megpróbálok közbelépni.

Annak ellenére, hogy valamikor én is közéjük tartoztam.

Ezért aztán, bár a szívem a torkomban dobog, csak figyelem, ahogy a gyerekeim válaszolgatnak az alabárdosok kérdéseire. Helyesen kell válaszolniuk, különben számolniuk kell azzal, hogy karóba húzzák őket. Feltápászkodom a földről; az ösztönös vágy, hogy megvédjem őket, legyőzi a félelmemet a fegyvereiktől. De ahogy kilépek a kőszikla mögül, készen arra, hogy lerohanva az emberek közé vessem magam, látom, hogy David és Solveig oldalt lépnek, a gyerekeim pedig kezüket könyörgő mozdulattal a levegőbe emelve letérdelnek a tűz előtt.

A dobpergés felgyorsul, és a csoportból vad kiáltás harsan.

Nézem, ahogy Duncan, a csoport egyik legidősebb tagja, akkora, mint egy medve, a két kezében egy fekete kőlappal közeledik Edward felé. Persze tudom, hogy az nem kő, hanem egy könyv. Fekete lapokból álló könyv, a kötése élő fából készült.

A csoport a dobpergés mellett énekelni kezd, együtt, egyszerre, hosszan kitartva az egyszólamú hangot. A fiam az arcához emeli a könyvet.

Hirtelen hosszan, gyötrelmesen felsikolt. Ösztönösen rohannék hozzá, hogy lássam, nem történt-e baja, nem sebesült-e meg. De ekkor Beatrice feljajdul, mint egy sebzett teremtés, és felrémlik előttem egy rég eltemetett emlék, amikor anyám azt mondja nekem, hogy tegyem ugyanezt.

A gyerekeimet nem csak beavatták a triskelébe. A könyv aláírásával Hordozókká szentelték őket.

Az ember legtisztább aláírása az a hang, amikor félelmében felkiált.

És A Boszorkányság Könyve mindörökké megtartja őket.

* * *

Mozdulatlanul fekszem az ágyban, megtépázott idegekkel, nyugtalanul várom a gyerekeim hazatérését. Amikor a hajnal, mint egy arany lepedő, amit ráterítenek az ágyra, végigkúszik a mezőn, hallom, ahogy lábujjhegyen, vigyázva, hogy föl ne ébresszenek, beosonnak az ajtón. Ahelyett, hogy felpattannék, és kérdésekkel támadnék rájuk, kényszerítem magam, hogy fekve maradjak. Beatrice csak hatéves, nem tudja, mit gondolok a szertartásról. De a tizenkét éves Edward tudja, hogy nem vagyok a triskele híve.

Ennek ellenére nem akarok megsértődni a döntése miatt. Még elég fiatal ahhoz, hogy könnyen meg lehessen győzni, és anyám nagyon meggyőző tud lenni. Ennek a törvénysértésnek ő a felelőse, nem a gyerekeim. Ők egyszerűen csak belekeveredtek egy családi vitába.

Nagy adag türelemre van szükségem, hogy várni tudjak, amíg elindulhatok anyám házába. Reggel általában hamar felcsattan, és nekem is időre van szükségem, hogy megenyhüljön a haragom. És a házimunkát sem szabad elhanyagolnom. Kimegyek a mezőre, kiengedem a birkákat és kecskéket az istállóból, zabot szórok nekik a fagyos földre, és megtöröm a jeget a vizük tetején. A kút is be van fagyva, összegyűjtök egy vödör követ, azzal töröm be a tetején a jégréteget, mielőtt vizet húzok, amiből aztán pár vödörnyit hazahordok.

Beatrice és Edward rendszerint hajnalban kelnek, mert a tyúkok olyan lármát csapnak, hogy arra még a halottak is felébrednének. Ma azonban meg sem moccannak, úgy kimerítette őket az éjszakai beavatás. Williamre gondolok, és hogy majd nem merem elmondani neki. Mi lett volna, ha ő is itthon van? Anyám akkor is kicsalta volna a gyerekeket az ágyukból?

Williamet nem tartotta volna vissza a triskele fegyvereinek a látványa. Az életét is kockára tette volna azért, hogy megakadályozza a beavatásukat.

Zabpogácsát készítek oda nekik a tűzhelyre, kiszedegetem Beatrice hajából a pernyét – az éjszakai beavatás maradványa.

– Jól vagy, anya? – kérdezi Edward. Látja rajtam, hogy rágódom valamin.

Letérdelek kettőjük közé.

– Láttalak benneteket tegnap éjjel. A völgyben. Tudjátok, mit gondolok a triskeléről.

– De hiszen te is triskele vagy – feleli Beatrice, gyors pillantást vetve a bátyjára. – Nagymama azt mondta, hogy örülni fogsz.

– Nem, nem ezt mondta – pirongatja Edward. Rám néz, lerí az arcáról a bűntudat. – Választás elé állított minket. Azt mondta, ha engedélyt kérünk tőled, valószínűleg nemet mondanál. Vagy elmehetünk vele titokban.

– És ti azt választottátok, hogy titokban mentek el – válaszolom lassan. – Pedig tudtátok, hogy helyteleníteném.

Edwar elvörösödik, és lesüti a szemét.

– Olyan akarok lenni, mint te – mondja Beatrice, és nyúl, hogy megérintse a hajamat. Utálja, hogy az övé szőke, mint Williamé, és nem sötétbarna, mint az enyém és Edwardé. – És vicces volt, mama.

– Féltél – jegyzi meg gúnyosan Edward.

– Nem féltem! – vág vissza Beatrice.

– Azt mondtad, hogy a tűz ijesztő.

– Azt mondtam, hogy forró! – csattan fel a húga villámló szemmel.

Rájuk szólok, hogy hallgassanak már, mert a kialvatlanságtól zúg és lüktet a fejem. – Apátoknak nem szabad megmondani – mondom. – Értitek?

– Miért? – kérdezi Beatrice zavartan. – Mérges lesz?

– Igen, de nem rátok.

– Akkor kire?

– Nagymamára – feleli Edward.

* * *

Jéggé fagyott mezőkön át megyek a fehéren ragyogó ég alatt, míg a hegy gömbölyű tetejét egy felhőfoszlány fehérítette ki. Ma reggel megint vad idő van, oldalról vágódnak az arcomba a kemény esőcseppek, miközben a domb felé tartok, amelyen anyám háza áll. Orkney nagy része mocsár, ingovány, sártenger, és a partvonalakat homokkő és bazalt kanyargós vonalai szegélyezik. Gunnt azonban sűrű erdők borítják, csalitosok és ligetek hullámoznak át a mély völgyeken át fel a sziklákig. A viharok alattomosan sárossá tették az erdők talaját, ahol az ösvényeket keresztül-kasul szabdalják a fák gyökerei. Az öreg szilfa, amelytől száz lépésre van a kis tó, lehullajtotta arany leveleit, kopáran állna, ha ágait nem borítanák a zuzmó friss rétegei. Amikor ezen a szénréteg mellett futó ösvényen megyek, mindig figyelem egy réges-rég halott erdő jeleit. Felismerem a fekete sávot, mely a valaha éppúgy viruló összes fa és levél túlvilági életét mutatja, mint amilyen az a hegyi szil is volt, amely sok év óta ad meleget és fényt az otthonainkban.

Kisgyerekkorom óta óvatos és elővigyázatos voltam. Anyám hat gyereke közül egyetlenként megérve a serdülőkort és azon is túl, mindig is éreztem, hogy én vagyok a legkevésbé a kedvence, vagy aki a legkevesebb tulajdonságát örökölte. Inkább apámra hasonlítok – csendes vagyok, és szívesebben járok a saját elmém kamráiban, mint bármely kőből vagy fából épült lakásban. Anyám vakmerő, mint egy vadmacska, ő harcra született – családunk mind a régi orkney-i klánok, mind az ő jogaikat elbitorló vikingek előhírnökei –, és bizonyosan otthon érezné magát egy viking evezős hajón, fejszével hadonászva. A „piriegér” becenevet adta nekem, ami annyit jelent, hogy „kisegér”, mivel olyan csendes kisgyerek voltam. Ő legalábbis ezzel magyarázta. Azt mondta, hogy előszeretettel bújtam el előle, és a rejtekhelyemen mozdulatlanul és csendben voltam, hogy ne tudjon megtalálni. Feldühítettem, ugyanakkor halálra ijesztettem azzal, hogy bebújtam egy szittyóból kötött bálába vagy egy ládába, miközben ő kétségbeesetten kiáltozta a nevemet. Amikor ezeket meséli nekem – ma már nevetve emlékszik vissza rájuk, miközben azt illusztrálja velük, hogy milyen kínszenvedés voltam gyerekként –, azon tűnődöm, hogy a fiatal énem miért akart ennyi aggodalmat okozni neki. A sötétben, néma csendben meglapulva hallanom kellett az aggódást a hangjában.

A triskele a legrégibb klán egész Skóciában, sőt merem állítani, hogy az egész földkerekségen. De nem ez a triskele fő jellemzője, hanem az ősi mágia ismerete és gyakorlása. És miközben a mágia mindenütt jelen van, mint a mezőn a fű és a fákon a levél, a triskele az egyetlen klán, amelyre rábízták a legfontosabb mágikus tárgyat, A Boszorkányság Könyvét. És ennek voltam tanúja tegnap éjjel, amikor a gyermekeim, saját félelmeiket és sötétségüket a lapjaiba sikoltva megesküdtek, hogy hordozni fogják. Sokan önként jelentkeztek A Boszorkányság Könyvének hordozására, de nem kaptak rá felszólítást, míg anyám, aki e nemzedék választott Hordozója, előre látta, hogy én lennék a következő, utánam pedig a gyerekeim.

Én azonban otthagytam őket. Megmondtam a triskelének, hogy nem vagyok többé tag, és kettétéptem a köpenyt, amelyet a beavatásomra készítettek. És anyám ezt soha nem felejtette el nekem.

Megérkezésemkor az istállóba kötött szamarat látva tudom, hogy nincs egyedül. Már fordulnék vissza, hogy majd ismét eljövök, amikor négyszemközt tudok beszélni vele, de akkor félrevonja az ajtót takaró farkasbőrt, és int nekem.

– Jó holnapot, Alison!

Mosolyog, és látom, hogy jókedve van. Az ébren töltött éjszaka ellenére csillog a szeme, ami betudható a szájában lévő cseréppipának. Hosszú fekete hajfonata úgy ül a vállán, mint egy szelídített kígyó – nem hajlandó sem főkötőt, sem homlokkendőt viselni, pedig nagyon jól tudja, hogy ezzel kiteszi magát a pletykáknak –, és pipacspiros vállkendőt hord, ami tiltott szín a magunkfajta parasztoknak. A fényűzést szabályozó törvény kimondja, hogy csak a gazdagok viselhetnek ilyen színeket, és anyám a vállkendője színével egy napi tíz fontos büntetést és háromhavi börtönt kockáztat. De ő szokása szerint fütyül az egészre.

– Gyere be, Alison! – kiáltja, és átható szagú dohányfüst sűrű felhőjét fújja felém. – Van friss zabkalácsom.

Követem őt a házba, ahol egy fiatal férfit látok a tűz mellett ülni. Ügyfél, valami betegség vagy más nyomorúság miatt jött segítségért anyámhoz. Kíváncsi lennék, hogy Orkney-n lakik-e, vagy messziről utazott ide. A cseréppipát anyám egy franciától kapta fizetségül, aki Normandiából hajózott idáig, hogy bő esőkért kérjen varázslatot az új szőlőskertjére.

– Ő Gilbert – mondja anyám, mintha tudnom kéne, kicsoda Gilbert, majd szigorú pillantást vet rá. – Az a viasz nem keveredik fel magától.

A férfi megmozdul, a tűzhelyen lévő edény fölé hajol, amelyben folyékony viasz zubog.

– A lányom, Alison – folytatja anyám. – Ő is boszorkány.

Rám kacsint, mert tudja, hogy nem szeretem ezt a szót. Manapság egy új jelentés társul hozzá, amitől megfagy a vér az ereimben. Alig két év telt el azóta, hogy a király rengeteg embert ítélt halálra Észak-Berwickben, amiért állítólag vihart támasztottak az Északi-tengeren, miközben ő épp átkelt rajta a hajójával; a Biblia parancsára hivatkozva boszorkánynak nyilvánította őket, akiket meg kell ölni. Sok nő volt köztük, ugyanis a király úgy vélte, az asszonyok és lányok hajlamosabbak lépre menni a Sátán csábításának, mint a férfiak. Azóta minden vasárnapi prédikációban elhangzik, hogy a boszorkányok Isten által engedélyezett csapást jelentenek, hogy elválaszthassa a búzát a konkolytól. Ennek ellenére a pap eljár anyámhoz, hogy bocsásson varázslatot a testnedveire, bűvölje ki belőle a romlás forrását és az álmait.

Nem emlékszem olyan időre, amikor az Istentől eredő varázslat és a Sátán bűbája közötti választóvonal ennyire szövevényes, ilyen nehezen felismerhető volt. Azt mondják, a királynak saját mágusai és boszorkányai vannak, hogy tanácskozik velük, és kikéri a véleményüket. Ennek ellenére kijelenti, hogy a boszorkányokat meg kell ölni. Dühítő belegondolni.

Felülök a régi tölgyfa ládára, ami a sarokban van, a disznó mellett, ami egy halom szittyón fekszik. Már olyan öreg, hogy csak szundikálni tud, és a legszívesebben bent van a szobában, anyámmal. De még rosszabb, hogy Magnusnak hívják, amit szinte mindenki sértőnek talál, és megdöbben azon, hogy Magnus, a viking gróf, Magnus, Orkney védőszentje osztozzon egy disznóval a hírnevén. De anyám hajlamos sértő dolgokat csinálni csak úgy, magáért a sértésért. És mindenkinek elmondja, aki meghallgatja, hogy Szent Magnus ősei a nem létező hatalmukra hivatkozva elbitorolták az Orkney-szigeteket a triskelétől. Nagyon is rendjén való, mondja ő, hogy egy disznó felvegye a nevét.

– Tessék – nyújt oda nekem egy pohár malvoisie-t. – Cukrot tettem bele, hogy édesebb legyen. Ahogy szereted.

Egy zsámolyon ül Gilbert mellett, maroknyi gyógyfüvet, kavicsot és bogyós gyümölcsöt ad neki. – Morzsold össze, és dobd a viaszba! – mondja. Tudom, mi következik. Gilbert viaszfigurát készít valakiről, azért, hogy az illető szeresse őt, vagy másvalakiről azért, hogy ártson neki. Még mindig tudom a varázsigéket. Szüksége lesz valamire, ami az illetőé volt. Egy hajtincsére vagy egy ruhadarabjára. Esetleg egy fogára vagy egy darabka csontjára.

Figyelem, ahogy kivesz a zsebéből egy kis fehér gombot. Megsimogatja a tekintetével, majd rám néz.

– A fiamé – mondja. – Szamárköhögése van.

Felszisszenek – az én fiam nagyon megszenvedett vele tíz éve. Nem vagyok biztos benne, hogy ez a varázslat használ-e egy ilyen betegség ellen. Nekem nem használt.

Egyik varázslat sem használt. Williamnek hívták az apja után, mindössze tizenegy hónappal volt idősebb Edwardnál. Nagyon jóban voltak, Edward rettentően felnézett rá. Egy épp olyan kellemetlen, esős napon temettük el a kis Williamet a gunni temetőben, mint ez a mai. Edward olyan kicsi volt még, hogy azt hittem – reméltem –, el fogja felejteni a bátyját. De még ma is motyogja a nevét álmában.

Miután Gilbert a fiához hasonló alakot formázott a forró viaszból, és elmondta a varázsszavakat, egy zacskó pénzzel kifizeti anyámat, és elmegy. Megvárom, amíg hallom a szamár távolodó dobogását az ösvényen, csak utána támadok anyámra. Nem vesztegetem az időt udvariaskodással.

– Láttalak – mondom. – Tegnap éjjel. A völgyben.

Lehajol, hogy összeszedje a viaszdarabkákat a földön.

– Tudom, hogy láttál.

– Elvitted a gyerekeket anélkül, hogy szóltál volna nekem. Az én gyerekeimet. Bejöttél a házamba, és éjnek évadján elvitted őket.

Felemeli a fejét, és rám bámul. Megfogadtam, hogy nem fogok dühbe gurulni. Hogy nyugodtan fogok beszélni vele, és nem teszem tönkre magam a dühöngéssel.

De hiába.

Vállat von.

– Ha láttad, miért nem szóltál?

Nem válaszolok.

– Arra gondoltam, ha csatlakozni akartál volna hozzánk, mondtál volna valamit. – Mosolyog, én meg érzem, hogy forróság kúszik fel hátul a tarkómon. Udvariaskodással próbál lefegyverezni, elterelni a figyelmemet arról a rosszról, amit tegnap éjjel elkövetett ellenem.

– Gilbertnek hozzád kellett volna mennie a kisfia baja miatt – közli, miközben a viaszdarabokat betöltögeti egy zacskóba. – Mindig is te voltál a jobb boszorkány.

– Nem vagyok boszorkány! – tiltakozom.

– Nem?

– Jósnő vagyok.

– Egy és ugyanaz, nem?

– Nagyon jól tudod, hogy a kettő nem ugyanaz!

Sokatmondó mosollyal néz rám, és egy pillanatra a lányom arcát látom.

– Jósnő, mi? Amikor Dougal Netherlee meg akarta kímélni a marháit a dögvésztől, kitől kért segítséget?

– Annak már sok éve – válaszolom csendesen.

– Azzal jött, hogy „Orkney legjobb boszorkányát keresem”, igaz? És hozzád ment.

Rosszallóan nézek rá, érzem, hogy elvörösödöm. Nem akarom, hogy erre emlékeztessenek.

– Te pedig keresztet rajzoltál a tehenek homlokára, mind a hatvankilencére. És hány pusztult el közülük?

Sóhajtok. Hányszor elmesélte már ezt a történetet! Ha közbeszólok, csak még hangosabban mondja.

– Egy sem – jelenti ki mutatóujját figyelmeztetően felemelve. – Netherlee gazda marhái közül egy sem pusztult el a dögvészben. Neked köszönhetően.

– A saját tehenemre is rajzoltam keresztet – válaszolom keserűen. – Mégis elvágták a nyakát valamelyik éjszaka. Érted ezt, anya?

– Hogy értem-e?

– Varázslással nem lehet befolyásolni emberek cselekedeteit.

– Ó, dehogynem! – vág vissza. – És azt is nagyon jól tudod, hogy egyetlen átok mindent meg tud változtatni. Megváltoztathatja a történelmet. Visszavonhatja azt, ami már megtörtént.

Indulatos szavait hallva lehajtom a fejem.

– Csak ha az az átok helyénvaló.

Elhallgat, mivel igazam van – egy varázslat vagy egy átok sokkal-sokkal több, mint tehetség vagy egy zacskó hozzávaló. Több, mint viasz vagy fog, vagy egy hajtincs. A legjobb szándékom ellenére ezért nem működött az én varázslásom, amivel meg akartam menteni a gyerekeimet. Bizonyos varázslások körülményhez kötöttek; csak akkor működik, ha a boszorkány szerelmes, vagy például várandós. Más meg csak akkor, ha a boszorkány gyilkos vagy pap. Még mindig sok minden van, amit nem tudunk a mágiáról.

– Tudod, ugye, hogy a gyerekek el fogják mondani Williamnek? – mondom. – És ő dühös lesz.

– Talán neki is csatlakoznia kellene a triskeléhez.

A döbbenettől elakad a lélegzetem. Micsoda gondolat!

– Tudod jól, hogy William soha nem tenne ilyet!

– A soha nagyon hosszú időt jelent, kislányom.

– Neki a lázadókkal van gondja – felelem dühösen. – Ahogy a triskelének is miattuk kellene aggódnia.

– A triskele a helyzet miatt aggódik.

– Aggódik? És lesz ebből az aggodalomból cselekvés?

– Az időzítés a lényeg – válaszolja mosolyogva. – Majd meglátod.

Megrázom a fejem.

– Nem lett volna szabad belevinned ebbe Edwardot. – Aztán, hátha azt hiszi, hogy nem gondolom komolyan: – Én, mint az anyja, nem fogom megengedni.

– És miért nem? Nagy tisztesség a triskeléhez csatlakozni.

– Azzal, hogy megtanítod neki ezt a tudást, fegyvert adsz a kezébe. És célpontot csinálsz belőle. Tudod, mit tett a király.

Felhorkan.

– Mindnyájan célpontok vagyunk. A király eldöntötte, hogy a mágia okozta a vihart, ami majdnem megölte őt. De ez ostobaság, Alison! Mindnyájan gyakoroljuk a mágiát! Még a király is! Talán önmagát kellene bíróság elé állítania.

Széles karmozdulatokkal, harsogó nevetéssel kíséri a szavait, de én nem tudok együtt nevetni vele. Magam előtt látom, ahogy a gyerekeim belesikoltanak a könyvbe, és jeges borzongás fut végig a gerincemen. Immár komoly felelősségük van. A könyv kiválaszthatja őket a Hordozóinak. Ismerünk történeteket arról, hogy a könyv az őrületbe kergeti a Hordozóit a fülükbe suttogott gonosz sugallataival. Mesélték, hogy Hordozók legyilkolták az egész családjukat, és később kiderült, hogy a könyv vette rá őket. Még egy Hordozó is nehezen tud ellenállni a belőle áradó gonoszságnak.

– Nem könnyű ezt a súlyos terhet cipelni, anya. És Beatrice még csak hatéves.

– Az egész családunk be van avatva a triskelébe azóta, hogy… – Legyint, és nem fejezi be a mondatot

Összefonom a karomat.

– Elfelejted, hogy én elhagytam a triskelét.

Bedobja a viaszdarabokat az edénybe, hogy másodszor is felolvassza őket. Aztán szánakozó pillantással felém fordul.

– Ó, Alison! Mindketten tudjuk, hogy a triskelét senki nem hagyja el. – Közelebb hajol, és csillogó szemmel mondja: – A könyv is tudja. És el fog jönni érted. Ha már készen állsz.

Harmadik fejezet
CLEM

Glasgow, Skócia

2024. május

Clem épp a madarakat figyeli, amikor megcsörren a vezetékes telefon.

A holló, amelyik tegnap berepült a kertbe, visszajött, és vészjóslóan rátelepedett a Clem kis telkét a szomszédétól elválasztó kerítésre. De úgy tűnik, ma összeütközésbe kerül egy csapat csókával. Clem lenyűgözve figyeli a teraszán hirtelen kialakult patthelyzetet a nagy, fekete madarak között, és bár a baba alszik, a telefon kitartó csengésével nem törődve előkapja a mobilját, hogy felvegye, ahogy a holló elhátrál az etetőtől, és az öt csóka hangos kiáltások közepette odasereglik. A holló ekkor szétterjeszti impozáns fekete szárnyát, és felrepül a szomszéd ház tetejére.

Clem leállítja a videót, és bemegy a kanapé mellett csörgő telefonhoz. Valamelyik főnöke lesz az, vagy az iskolai irodából, ahol nappal, vagy a kávézóból, ahol esténként dolgozik, mert azt szeretnék, ha túlórázna. De lehet, hogy a lánya, Erin telefonál haza. Erin tizenkilenc éves, jelenleg az Orkney-szigeteken túrázik a barátjával, Arlóval, és a legjobb barátnőjével, Sennával. Szorgalmasan küldözgeti WhatsAppon a TikTok-videókat többek között Clemnek is, aki jókat nevet rajtuk. De négy napja, vagyis hétfő óta nem küldött semmit, és Clem tegnap reggeli WhatsApp-üzenete (szia, szívem, jól vagy?) még mindig olvasatlan.

– Halló!

– Clementine Woodburyvel beszélek?

– Igen.

Nem Erin az, és nem is valamelyik főnöke. Egy férfihang. Talán valaki széles sávot akar eladni neki.

– Kivel beszélek?

– Doktor Miller vagyok, a Glasgow-i Királyi Kórház Égési Osztályáról hívom. Ellenőrizhetem, hogy valóban Clementine-nal beszélek?

A Királyi Kórház? Égési Osztály? Miért hívják?

– Igen, igen, én vagyok az – mondja, és forróság kúszik fel a nyakán. – Miről van szó?

– A lányával, Erinnel kapcsolatban keresem. Megkérdezhetem, hogy van-e ott valaki most magával?

Clem gyomra összeszorul.

– Mi történt? – kérdezi. – Jól van a lányom?

– Erin jelenleg az intenzív osztályon fekszik. – Az orvos hangszíne megváltozik, határozottá, szinte parancsolóvá válik. – Sajnálattal kell közölnöm, hogy súlyos égési sérüléseket szenvedett mindkét karján és lábán.

– Úristen! – Clem kinyújtja a karját, hogy megtámaszkodjon a falon.

– Légimentővel hozták hozzánk ma reggel. Egyelőre mesterséges kómában tartjuk.

A hír úgy hat Clemre, mintha csákányt vertek volna bele a szívébe.

– De él?

– Igen, él.

Olyan érzés az egész, mintha a ház körvonalai elbillennének a föld magja felé. Hallja, hogy a folyosó végén lévő kis szobában mocorog a baba, aztán kiabálni kezd:

– Mama! Mama!

– Egy pillanat, Freya – kiált oda, majd visszafordul a telefonhoz. – Mi történt? – kérdezi, majd sietősen folytatja: – Bemehetek? Láthatom?

– Természetesen – válaszolja az orvos. – De… készüljön fel rá, kérem. Óriási megrázkódtatást jelenthet egy súlyos égési sérült látványa. A recepción fogjuk várni, és felkísérjük hozzá.

* * *

Erin a Glasgow-i Királyi Kórházban született 2004-ben, egy esős szeptemberi reggelen. Clem most vakon rohan be a kórház bejáratán, a tizenöt hónapos Freya összevissza imbolyog a csípőjén. Clem lábán felemás cipő van, elfelejtette felvenni a szemüvegét, nem zárta be a lakásajtót, sem a kocsi ajtaját. De ez most nem számít, semmi sem számít. A világ ismét megszűnt létezni körülötte, nem maradt belőle több, mint az a darab, amit a lánya életének szélessége és hosszúsága jelölt ki.

Az intenzív osztály recepcióján váró férfi fiatalabb, mint képzelte. Nem nyújt kezet, Clementine-nak hívja őt, és zavartan néz a babára.

– Hol van Erin? – kérdezi Clem kifulladva és a sokktól bénultan.

Az orvos a fejével balra, egy kis szoba felé int, és amikor Clem követi a tekintetét, egy raktárhelyiséget lát. A férfi a kezébe nyom valamit, ami egy sárga szemeteszsáknak tűnik.

– Az égési sérülteket különösen óvni kell a fertőzéstől – magyarázza. – Ez az ő védelmüket szolgálja.

Clem rájön, hogy a sárga műanyag zsák védőruha. Az orvos megköti rajta hátul, majd átnyújt egy pár kék gumikesztyűt.

Megjelenik egy nővér, és Freyára néz.

– Vigyázhatok a kicsire, amíg maga bent lesz? – kérdezi.

Clem bólint, és átadja a tiltakozó Freyát a nővérnek. Máskor megnyugtatná őt, de most egészen másutt jár az esze. Ahogy felhúzza a gumikesztyűt, vad szorítást érez a mellkasában, mintha a bordáit összehúznák, mint egy fűzőt. Egy pillanatra megáll lélegezni, lélegezni.

– Rosszul van? – kérdezi a nővér, mire Clem a mellére szorított kézzel bólint; érzi, hogy akadozva ver a szíve.

– Gyógyszert szedek – mondja, de közben érzi, hogy enyhül a szorítás.

– Milyen gyógyszert?

Az orvosa által felírt gyógyszerek neve a pánik hatására kiesik a fejéből.

– Ööö… Entrestót és Metoprololt.

– Na, akkor épp jó helyen van, drágám – feleli a nővér. – Ha megmondja, milyen dózisban szedi, hozok magának.

Clem nagy levegőt vesz, bent tartja, és nyugalomra inti a szívét. Ez most pontosan az a rémálom, amire a kardiológusa azt mondta, hogy kerülnie kell. Tilos a dohányzás, az ital és a stressz. De ezt nem lehet elkerülni.

Megmondja a nővérnek az adagot, majd sietős léptekkel elindulnak a folyosón.

– Magához tért már? – kérdezi, megfeledkezve arról, hogy dr. Miller a telefonban azt mondta, hogy orvosilag előidézett kómában tartják. Minden összekeveredett benne, a valóság túl riasztó, semhogy felfogható legyen.

– Egyelőre mesterséges kómában tartjuk – válaszolja dr. Miller.

– Miért?

– Az érzéstelenítő nyugtatózás hatásos fájdalomcsillapító.

– Mikor történt ez? – kérdezi Clem, és a nővér karjában lévő Freyára néz, hogy biztosítsa, ő is itt van. – És hol volt a tűz?

– Tegnap, Orkney-n. Hajnalban talált rá egy parti őr.

Clem megtántorodik.

– Tegnap?

– Hajnali négy vagy öt órakor – feleli dr. Miller. – Az egyik szigeten. A kirkwalli kórházba vitték, onnan szállították át ide ma reggel légimentővel.

– Ezek szerint több mint huszonnégy órája találták meg? Miért nem értesített engem senki? – rökönyödik meg Clem.

– A legközelebbi hozzátartozójaként egy elvitelre árusító kínai büfé száma volt nála – válaszolja az orvos. – Ami sajnos okozott némi zavart… Emiatt csak később értük el magát.

Elszörnyedése ellenére elfogja valami furcsa nevetési kényszer. Egy kínai elviteles büfé! Jellemző Erinre. Clem el szeretné magyarázni az orvosnak, hogy Erin csinál ilyeneket csak a vicc kedvéért. A nem működő Facebook-profilján úgy szerepelt, mint a néhai kutyájuk, Bilbo felesége.

– Van itt még valami – mondja dr. Miller félúton megállva a következő folyosón. – Erin mellé kirendeltek egy rendőrt, akinek állandóan jelen kell lennie a szobájában.

– Hogyhogy? Miért?

– A nyomozáshoz tartozik, formalitás. Amíg nem tudjuk, hogy biztonságban van-e, Byers közrendőr vele lesz.

Clem szája tátva marad.

– Amíg nem tudják, hogy biztonságban van-e? – ismétli meg. – Ez nem tűnik formalitásnak. Megtámadták? Tartanak tőle, hogy valaki idejön, és itt, a kórházban újra megtámadja?

Kinyílik előttük egy ajtó, mire dr. Miller elnémul. Int, hogy Clem kövesse a kórterembe, ahol pittyegő gépek, kígyózó csövek között egyetlen vaságy van, amelyen Erin fekszik vastagon kötszerekbe pólyálva, szívszorítóan mozdulatlanul.

– Itt leszek kint – mondja a nővér, karjában Freyával.

Az egyik sarokban egy férfi – Byers közrendőr, a megígért védő, jön rá Clem – áll komoran, beöltözve, mint ő, az átlátszó műanyag alatt egyenruhában. Clem viszonozza udvarias bólintását, de teljes figyelmével az ágyban fekvő Erin felé fordul.

– Helló, édesem – próbálja mondani, de a szavai elfúlnak, ellopja őket a testén végigszáguldó, váratlanul rátörő megrendülés.

Bátorsága szertefoszlik, a lélegeztetőgép surrogása, a műanyag öltözék zizegése, a távoli forgalom szűrt zaja az abszurd realitások fülsértő lármájává állnak össze.

Erintől kicsit távolabb áll meg, holott szíve szerint odarohanna, és a karjába kapná őt. De felfogja, hogy milyen törékeny állapotban van, hogy az infúzió és a lélegeztetőgép milyen keményen dolgoznak azon, hogy életben tartsák a lányát. Alig van pár négyzetcentiméternyi hely a testén, amit ne fedne kötszer. Rózsaszín tincseit leborotválták. Dühös lesz miatta – három doboz szőkítő kellett, és egy méregdrága látogatás a fodrásznál, hogy a haja elérje ezt a színárnyalatot. A bal lábfeje kötése alól kivillan egy zöld köröm, de a másik lába furcsa formájú – csonka, kisebb.

Csak amikor a kezét nézi – a kötés alól kilátszó fekete kampó valójában egy összeégett ujj –, jön rá, hogy annak a lábnak az ujjai hiányoznak, teljesen eltűntek. És a szeme – miért ilyen kidudorodó és hosszú fekete szempillájú, mint egy alvósbabáé? Clem mereven bámulja, és elakadó lélegzettel döbben rá, hogy levarrták, a fekete öltések hátborzongató varratát látja a szeme alatt.

A szoba elolvadni látszik körülötte, a falak belefolynak a padlóba.

Dr. Miller tűnik fel mellette, és amikor beszélni kezd, Clem rádöbben, hogy egy percre elveszthette az eszméletét, nem hallotta, hogy nyílik az ajtó, nem látta, hogy az orvos belép rajta, és már a mondat felénél tart. Halkan és megfontoltan mond szavakat, amiket Clem alig-alig ért. Negyedfokú égés Erin teste húsz százalékán, harmadfokú másik húsz százalékán, főleg a karokon és a lábakon. Néhány ujja üszkösödött, sürgős amputációra volt szükség a kirkwalli kórházban, hogy csökkentsék a sebfelület baktériumterhelését. Itt, Glasgow-ban az Égési Osztály orvosai figyelni fogják a mélyebb szövetek sérülésének szintjét, ami azt jelenti, hogy Erin esetleg újabb ujjait veszítheti el a kezén és a lábán.

Clem hallja magát, amint lábakról, karokról, fülekről kérdez, és hogy Erin arca megmarad-e viszonylag sértetlennek, aztán érzi, hogy a térde megint elgyengül, és hogy jobbról egy ápolónő, balról pedig dr. Miller támasztja meg.

* * *

Egy székben tér magához egy teljesen más szobában, a védőruha és a kesztyű már nincs rajta.

A szobában jéghideg van, tetőtől talpig elgémberedett. Hol van Freya? Ez az egész tényleg megtörténik vele? Hol teljesen összezavarodik, hol meg visszakerül e túlságosan is valószerű helyzetbe, ebbe az elhanyagoltságról árulkodó, visszhangos folyosójú kórházba. Dr. Miller és az Égési Osztály egyik nővére, Lewis nővér (hívjon csak Biolának, vagy röviden Bee-nek) ülnek vele szemben, és mondanak neki dolgokat, amikről tudja, hogy fontosak, amiket nyilván meg kellene jegyeznie. Egy asztalon, egy műanyag bazsarózsákkal teli váza mellett egy pohár víz áll.

Rengeteg kérdése lenne, de megrekedtek a fejében, magával rántotta őket ennek az ördögi új valóságnak az örvénye.

– A szeme? – kérdezi végül. Csak ennyi az, amit a kérdések közül ki tud mondani. Felnéz Erin ápolónőjére, Biolára, aki együttérzően bólint.

– Erin szemét védelem céljából levarrtuk – feleli. – A súlyos égés után rendkívül nagy a fertőzésveszély. És ki is száradhat. Így marad, amíg elmúlik ez a veszély.

– Meg fog vakulni?

– Még nem tudjuk – válaszolja Bee dr. Millerre pillantva.

– Fog tudni járni?

– Még nem tudhatjuk.

– De… hogy történhetett ez? – jajdul fel Clem. – A tűz, úgy értem. Egyáltalán, mi történt?

– Hamarosan itt lesz a rendőrség – feleli dr. Miller. – Mialatt mi itt beszélgetünk, ők helyszíni szemlét tartanak.

– Akarja, hogy értesítsünk valakit? – szól oda egy másik nővér az egyik sarokból. Clem meglepődik – észre sem vette, hogy ott ül, karjában a mélyen alvó Freyával.

– Nem – feleli egy pillanatra zavarba esve, hogy miért kellene bárkit is értesíteni.

– Erin apja tartja vele a kapcsolatot? – kérdezi dr. Miller. – Felhívhatjuk őt, hogy magának ne kelljen kérdésekre válaszolnia…

Az Erin apjára vonatkozó kérdés gúnyos nevetésre ingerli, de túlságosan elgémberedett és összetört, hogy képes legyen bármi másra, mint hogy a padlót bámulja a felemás cipője mellett. Hogy Quinn tartja-e Erinnel a kapcsolatot? Éppen csak. De erről őt is értesíteni kell. És Heathert, Clem mostohaanyját, és a fiaikat, Erin féltestvéreit. A testvéreket, akik után Erin úgy vágyott, és akiket alig ismert.

– Gyalogtúra volt – mondja elvékonyodott hangon, gondolatban válaszolni próbálva a saját kérdésére. – Csak… csak egy kirándulás. Föl északra, az Orkney-szigetek körül. Kiderült, hogy az én felmenőim onnan származnak, fel akarta fedezni a vidéket, és talán megtudni, élnek-e még ott rokonok. Barátok is voltak vele, ők hol vannak? – Clem felegyenesedik, a két keze, amelybe az arcát temette, az ölébe esik. – A barátjával ment… Arlónak hívják, Arlo McGrath-nak. És egy lánnyal, Sennával, Erin barátnőjével. Ők is megsebesültek?

Dr. Miller a homlokát ráncolja.

– A lányról nem hallottam semmit – mondja a kolléganőjére pillantva. – De lejegyzem a nevet a rendőrség számára. Azt mondja, Sennának hívják a barátnőjét?

Clemnek sehogy sem fér a fejébe ez az egész.

– Ő nem volt Erinnel, amikor megtalálták?

– Nem hiszem. Tudja a szülei telefonszámát?

Clem a fejét rázza.

– És mi lett Erin barátjával? – Nagyon szereti Arlót. Kocka, ugyanakkor sportos, udvarias, vicces fiú. Minden megvan benne, amit csak kívánhat a lánya számára. – Arlo McGrath-szal. Húszéves, sportimádó, izmos fiú. Szemüveges. Tudják, hogy hol van? Nem esett baja?

Bee előrehajol, sötét szeme körül ráncok gyülekeznek az aggodalomtól. Nyújtja a kezét, hogy megfogja Clemét.

– Sajnos Arlo már halott volt, mire megtalálták.

Clem visszarogy a székbe, az összes levegő kiszökik a tüdejéből, és a szoba falai beomlani látszanak. Nem hiszi el. Arlo? Halott? Ez elviselhetetlen. Még túl fiatal. Az első évet végzi az egyetemen, a sarki kávézóban dolgozik félállásban, ahol Erin is dolgozott. Ha eljött hozzájuk, mindig ajánlgatta, hogy majd ő elmosogat. Most készült letenni az autóvezetői vizsgát, megmutatta annak a kocsinak a képét, amire gyűjt. Mi is volt? Valamilyen Ford, tízéves. Együttérzett vele a több mint ezer fontos biztosítás miatt. De megéri, mondta neki akkor. Lesz saját négy kerék a feneked alatt. Szabad leszel.

– Hol van? – kérdezi, és egy láthatatlan jégzápor söpör végig a csupasz bőrén. – A… holtteste…

Dr. Miller felemelt tekintete elsötétül.

– A halottasházban. Kirkwallban.

– Ó, istenem! – Clemet remegés fogja el a megrendüléstől. – Odaveszett a tűzben?

– Abból ítélve, amit a rendőrség mondott, igen – úgy tűnik, ugyanabban a tűzben halt meg, ami Erin súlyos sérüléseit okozta.

– A szülei tudják már?

– Igen.

Ezt a szörnyűséget nem lehet feldolgozni, sem elfogadni.

Erin össze fog roppanni.

Freya felriad, mintha a szobára ereszkedő döbbent csend zavarta volna fel, és Clem int a nővérnek, hogy átveszi tőle a babát. A rémálom szünetet tart.

– Ő a legkisebb gyereke? – kérdezi gyengéden a nővér, miközben Clem karjába teszi Freyát.

– Nem az enyém – válaszolja Clem, és érzi, hogy enyhülni kezd a szorítás a mellkasában, ahogy Freya hozzábújik. – Ő Erin kislánya.