Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla-Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Az utószót írta Szávai János

ISBN 978-963-620-023-7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

TE, NÉZD MEG AZT A FÉRFIT. Várj, ne figyelj most oda, fordulj felém, beszélgessünk. Nem szeretném, ha idepillantana, meglátna, nem szeretném, ha köszönne. Most nézheted megint… Az a kicsi, zömök, a nyestgalléros bundában? Nem, dehogyis. Az a magas, sápadt, a fekete télikabátban, aki a szőke, sovány cukrászkisasszonnyal beszélget. Most cukrozott narancshéjat csomagoltat. Érdekes, nekem soha nem vett cukrozott narancshéjat.

Mi az, drágám?… Semmi. Várj, kifújom az orrom.

Elment már? Szólj, ha elment.

Most fizet?… Mondd, milyen a pénztárcája? Figyelj jól, én nem akarok odanézni. Nem egy barna krokodilbőr tárca?… Igen? Látod, ennek örülök.

Miért örülök? Csak. Hát persze, én adtam neki a tárcát, negyvenedik születésnapjára. Tíz éve ennek. Hogy szerettem-e?… Nehezet kérdezel, kedves. Igen, azt hiszem, szerettem. Elment már?…

Akkor jó, ha elment. Várj, most bepúderezem az orrom. Látszik, hogy sírtam?… Ostobaság, de látod, ilyen ostoba az ember. Még mindig megdobog a szívem, ha látom. Hogy megmondhatom-e, ki volt? Megmondhatom, drágám, nem titok. Ez az ember volt a férjem.

Te, rendeljünk egy pisztáciafagylaltot. Nem értem, miért mondják, hogy télen nem lehet fagylaltot enni. Én télen járok legszívesebben ebbe a cukrászdába, fagylaltozni. Néha már azt hiszem, mindent lehet, nemcsak azért, mert jó vagy értelmes valami, hanem egyszerűen azért, mert lehet. De néhány éve, hogy egyedül vagyok, máskülönben is szeretek idejárni télen, öt és hét között. Szeretem ezt a vörös szalont, a múlt századbeli bútorokkal, az öreg cukrászkisasszonyokat, a tükörablakok előtt a tér nagyvárosiasságát, az érkező embereket. Valami melegség van mindebben, egy leheletnyi századvég van az egészben. És itt legjobb a tea, észrevetted?… Tudom, az új nők már nem járnak cukrászdákba. Espressóba járnak, ahol sietni kell, nem lehet kényelmesen leülni, negyven fillér a fekete, salátát ebédelnek hozzá, ez az új világ. De én még a másik világból vagyok, nekem még kell ez a finom cukrászda, bútoraival, vörös selyemkárpitjával, öreg grófnéival és főhercegnőjével, tükrös szekrényeivel. Nem ülök itt mindennap, gondolhatod, de télen benézek néha, és jól érzem itt magam. És a férjemmel egy időben sűrűn találkoztunk itt, teaidőben, mikor jött a hivatalból, hat után.

Most is a hivatalból jött, igen. Negyed hét múlt öt perccel, ez az ő ideje. Olyan pontosan ismerem minden lépését ma is, mintha én is az ő életét élném. Hat előtt öt perccel csönget az inasnak, lekefélik és feladják kabátját és kalapját, akkor elindul a hivatalból, előreküldi a kocsit, s gyalog jön utána, mert szellőzteti a fejét. Keveset jár, azért ilyen sápadt. Vagy talán más okból is, már nem tudom. Az okot nem ismerem, mert soha nem látom, nem beszélek vele, három éve nem beszéltem vele. Nem szeretem azokat a negédes válásokat, mikor a házasfelek karöltve távoznak a törvényszékről, együtt ebédelnek a városligeti híres vendéglőben, gyöngédek és figyelmesek egymáshoz, mintha nem történt volna semmi, s aztán, válás és ebéd után, mindegyik megy az útjára. Én másféle erkölcsű és másféle vérmérsékletű asszony vagyok. Nem hiszek abban, hogy házasfelek a válás után is jó barátok tudnak maradni. A házasság, az házasság, s a válás, az válás. Ez a véleményem.

Te mit gondolsz erről? Igaz, soha nem voltál férjnél.

Látod, nem hiszem, hogy amit az emberek kitalálnak és évezredeken át tehetetlenül ismételnek, üres formaság. Én hiszek abban, hogy a házasság szentség. És hiszek abban is, hogy a válás szentségtörés. Így neveltek. De máskülönben is hiszem ezt, nemcsak a nevelés, a vallás parancsai kényszerítenek, hogy ezt higgyem. Hiszek ebben, mert nő vagyok, és a válás éppen olyan kevéssé formaság számomra, mint ahogy a szertartás az anyakönyvvezető előtt és a templomban nem üres formaság, hanem egészen összeköt testeket és lelkeket, végzetesen, vagy egészen elválaszt és szétszakít sorsokat. Mikor elváltunk, egy pillanatig sem áltattam magam, mintha „barátok” maradnánk férjemmel. Ő persze udvarias volt és figyelmes továbbra is, meg nagylelkű, ahogy illik és szokás. De én nem voltam udvarias, sem nagylelkű, elvittem a zongorát is, igen, úgy, ahogy kell, bosszút lihegtem, legszívesebben elvittem volna az egész lakást, a függönyöket is, mindent. Ellensége voltam a válás pillanatában, s az is maradok most már, amíg élek. Engem ne hívjon barátságosan vacsorázni a városligeti vendéglőbe, nem vagyok hajlandó negédes asszonykát játszani, aki feljár volt férje lakására, és rendet csinál, ha az inas ellopja a fehérneműt. Én azt sem bánom, ha mindenét ellopják, s ha meghallom egy napon, hogy beteg, akkor sem megyek fel hozzá. Miért?… Mert elváltunk, érted? Ebbe nem lehet belenyugodni.

Várj, azért inkább visszavonom, amit elébb a betegségről mondtam. Nem akarom, hogy megbetegedjen. Akkor mégiscsak elmennék hozzá, ha beteg lenne, felmennék a szanatóriumba. Most miért nevetsz?… Kinevetsz? Reménykedem, hogy beteg lesz és felmehetek hozzá? Hát persze hogy reménykedem. Amíg élek, reménykedni fogok. De azért ne legyen nagyon beteg. Milyen sápadt volt, láttad?… Néhány éve mindig ilyen sápadt.

Elmondom neked az egészet. Ráérsz? Én nagyon ráérek, sajnos.

No, itt a fagylalt. Tudod, az úgy volt, hogy én az intézet után hivatalba kerültem. Akkor egy ideig leveleztünk még, igaz? Te rögtön Amerikába utaztál, de egy ideig írtunk még egymásnak, három, négy évig, azt hiszem. Emlékszem, az az egészségtelen és ostoba bakfisszerelem volt közöttünk, amiről utólag nincs nagyon jó véleményem. Úgy látszik, szeretet nélkül nem lehet élni. Hát akkor téged szerettelek. Ti különben is gazdagok voltatok, mi pedig csak olyan három szoba, konyhás középosztály, bejárat a folyosóról. Felnéztem reád… s az ilyen csodálat fiatalok között már egyik fajtája az érzelmi kapcsolatnak. Nekem is volt kisasszonyom, de nálunk a kisasszony például second handből kapta a fürdővizet, utánam fürdött. Ezek a részletek nagyon fontosak. Szegénység és gazdagság között félelmesen sok árnyalat van. És a szegénységen belül, lefelé, mit gondolsz, hányféle árnyalat van?… Te gazdag vagy, nem tudhatod, milyen óriási különbség havi négyszáz és havi hatszáz. A havi kétezer és tízezer között nincsen ilyen nagy különbség. Most már sokat tudok erről. Nálunk, otthon, havi nyolcszáz volt. A férjem havi hatezer-ötszáz volt. Ehhez szokni kellett.

Minden csak egy kicsit volt másféle náluk, otthon, mint nálunk. Mi bérlakásban laktunk, ők bérvillában. Nekünk erkélyünk volt, muskátlikkal, nekik kis kertjük, két virágággyal és egy öreg diófával. Nekünk közönséges jégszekrényünk volt, s vásároltuk bele a jeget nyáron, anyósoméknál kis villamos jégszekrény volt, amely szép, szabályos jégkockákat is gyártott. Nálunk mindenes volt, náluk egy házaspár, inas és szakácsné. Nekünk három szobánk volt, nekik négy, a hallal tulajdonképpen öt. De nekik halljuk volt, világos chiffonhuzatokkal az ajtókon, nekünk csak előszobánk volt, s ott állott a jégszekrény is – sötét, pesti előszoba, kefetartóval és régi divatú fogassal. Nálunk háromlámpás rádió volt, s ez a készülék, melyet részletre vásárolt apa, azt „fogta”, amihez éppen kedve volt; nekik szekrényszerű bútordarabjuk volt, rádió és gramofon egyszerre, mely villanyerőre forgatta, cserélte a zenelemezeket, és Japánt is megszólaltatta a szobában. Engem úgy neveltek, hogy meg kell élni. Őt úgy nevelték, hogy mindenekelőtt élni kell, finoman és illedelmesen, szabályosan és egyformán, s ez a fontosabb. Óriási különbségek ezek. Akkor még nem tudtam.

Egyszer, házasságunk elején, reggelinél azt mondta nekem:

– Az a mályvaszín huzat az ebédlőben kissé fárasztó. Olyan harsány, mintha örökké kiabálna valaki. Nézzen körül a városban, drágám, keressen őszre másféle huzatot.

Tizenkét széket kellett volna áthúzni valamilyen „kevésbé fárasztó” huzattal. Zavartan néztem reá, azt hittem, tréfál. De nem tréfált, újságot olvasott, s komolyan nézett maga elé. Látszott rajta, hogy megfontolta, amit mond, csakugyan zavarja és idegesíti az a mályvaszín, amely – nem tagadom – kissé közönséges volt. Anyám választotta, vadonatúj huzat volt. Mikor elment, sírtam. Nem vagyok egészen ostoba, pontosan értettem, mit akar mondani ezzel… Azt akarta mondani, amit közvetlen, igaz és egyenes szavakkal soha nem lehet kifejezni, hogy van közöttünk egyfajta ízlésbeli különbség, más világból jövök, mindent tudok, mindent megtanultam, középosztálybeli vagyok én is, mint ő, csak éppen körülöttem minden más egy árnyalattal, egy leheletnyi színkülönbséggel, mint ahogy ő megszokta és szereti. A polgár sokkal érzékenyebb ezekre az árnyalatnyi különbségekre, mint az arisztokrata. A polgárnak holtig be kell bizonyítani magát. Az arisztokrata már bebizonyította magát, mikor megszületett. A polgár örökké szerezni vagy megőrizni kénytelen. Ő már nem tartozott a szerző nemzedékhez, igazában a megőrző, második nemzedékhez sem tartozott többé. Egyszer beszélt erről. Egy német könyvet olvasott, és azt mondta, ebben a könyvben megtalálta a választ élete nagy kérdésére. Én nem szeretem az ilyen „nagy kérdéseket” – azt hiszem, egy ember körül millió kis kérdés volt és van örökké, s csak az egész, együtt fontos–, s kissé gúnyosan kérdeztem:

– Komolyan hiszed, hogy most már ismered magad?…

– Hogyne – felelte. S a szemüvege mögül olyan gyermekes őszinteséggel és készséggel nézett reám, hogy megbántam a kérdést. – Én művész vagyok, csak nincs műfajom. Polgároknál gyakori ez. Ilyenkor lesz vége egy családnak.

Soha többé nem beszélt erről.

Akkor nem értettem. Soha nem írt, nem festett, nem zenélt. Megvetette a műkedvelőket. De sokat olvasott, „rendszeresen” – ez volt a kedves szava–, az én ízlésem számára kissé túlságos rendszeresen. Én szenvedélyesen olvastam, ízlés és hangulat szerint. Ő úgy olvasott, mint aki az élet egyik fontos kötelességét teljesíti. Ha egyszer elkezdett egy könyvet, nem hagyott föl vele, amíg végig nem olvasta – akkor sem, ha bosszantotta vagy untatta a könyv. Szent kötelesség volt számára az olvasás, úgy tisztelte a betűt, mint a papok a szent könyvek szövegét. De így bánt képekkel is, így járt múzeumokba, színházba, hangversenyre. Mindehhez köze volt, igazi köze. Mindenhez köze volt, ami lélek. Nekem csak hozzá volt közöm.

Csak éppen „műfaja” nem volt. Vezette a gyárat, sokat utazott, művészeket is foglalkoztatott, s ezeket különösen jól fizette. De nagyon vigyázott, hogy ízlését, amely sokkal különb volt, mint legtöbb alkalmazottjának és tanácsadójának ízlése, ne kényszerítse munkatársaira. Minden szavára hangfogót tett, mintha – nagyon gyöngéden, udvariasan – bocsánatot kérne valamiért, mintha tanácstalan lenne és segítségre szorulna. Amellett tudott konok lenni a fontos elhatározásokban, üzleti dolgokban is.

Tudod, ki volt az én férjem? A legritkább tünemény az életben. Férfi volt.

De nem úgy, a szónak színpadias, amorózós értelmében. Nem úgy, ahogy ökölvívóbajnokokra mondják, hogy férfiasak. A lelke volt férfias, tűnődő és következetes, nyugtalan, kutató és gyanakvó. Ezt sem tudtam még akkor. Rettenetes nehéz megtanulni az életben.

Az intézetben ezt mind nem tanultuk, te meg én, igaz?…

Talán ott kell kezdenem, hogy bemutatta egy napon barátját, Lázárt, az írót. Ismered?… Olvastad a könyveit?… Én most már minden könyvét olvastam. Valósággal feltúrtam műveit, mintha könyveiben elrejtett volna egyféle titkot, mely az én életem titka is. De végül is nem találtam a könyvekben semmiféle választ. Nincs válasz az ilyen titkokra. Az élet válaszol, néha egészen meglepően. Soha nem olvastam azelőtt ennek az írónak egyetlen sorát sem. A nevét ismertem, igen. De nem tudtam, hogy a férjem ismeri, nem tudtam, hogy barátok. Egy este hazamentem, s otthon találtam a férjem ezzel az emberrel. S akkor valami nagyon különös kezdődött. Ez volt az első pillanat, házasságunk harmadik évében, mikor megtudtam, hogy nem tudok az uramról semmit. Együtt élek egy emberrel, s nem tudok róla semmit. Már azt hiszem néha, hogy ismerem, s meg kell tudnom, hogy fogalmam sincsen igazi kedvteléseiről, ízléséről, vágyairól. Tudod, mit csináltak ők ketten, Lázár és a férjem, azon az estén?…

Játszottak.

De olyan különösen, nyugtalanítóan játszottak!

Nem römiztek, szó sincs róla. Az uram különben is gyűlölt és megvetett mindenféle gépies szórakozást, a kártyajátékot is. Játszotta, de olyan torzan, kissé félelmesen, hogy én kezdetben meg sem értettem őket, féltem, szorongva hallgattam beszédjüket, mintha eszelősek közé tévedtem volna. Ennek az embernek társaságában egészen megváltozott a férjem. Három éve voltunk házasok, s egy este hazatértem, s a nappali szobában ott találtam férjem és egy idegen urat, aki barátságosan elém lépett, férjemre pillantott, és ezt mondta:

– Isten hozott, Ilonka. Nem haragszol, hogy felhoztam Pétert?…

És férjemre mutatott, aki zavart arccal állott fel és bocsánatkérően nézett reám. Azt hittem, megőrültek. De ők nem sokat törődtek velem. Az idegen ember ezt mondotta még, s közben férjem vállát veregette:

– Az Aréna úton találkoztam vele. Képzeld, nem akart megállani, a bolond, csak úgy köszönt és odébbment. Persze nem engedtem elmenni. Azt mondtam neki: „Péter, vén szamár, csak nem haragszol?…” Aztán karon fogtam és felhoztam. No, gyerekek – mondta, és kitárta karjait–, öleljétek meg egymást. Egy puszit is engedélyezek.

Elképzelheted, hogyan álltam ott. Kezemben kesztyűvel, táskával és kalappal, csak álltam a szoba közepén, mint a szürke csacsi, s bámészkodtam. Első érzésem az volt, hogy a telefonhoz szaladok és felhívom a háziorvost vagy a mentőket. Aztán a rendőrségre gondoltam. De férjem hozzám lépett, zavartan kezet csókolt, és lehajtott fejjel mondta:

– Felejtsünk el mindent, Ilonka. Örülök a maguk boldogságának.

Aztán leültünk vacsorázni. Az író ült Péter helyére, rendezkedett és rendelkezett, mintha ő lenne az úr a házban. Engem tegezett. A szobaleány természetesen azt hitte, hogy veszettség tört ki rajtunk, félelmében elejtette a salátás tálat. Nekem akkor este nem magyarázták meg a játékot. Mert éppen ez volt a játék értelme, hogy én nem tudok semmit. Ezt beszélték meg, ők ketten, amíg vártak reám, s oly tökéletesen játszottak, mint két hivatásos színész. A játék alapötlete szerint én már évek előtt elváltam Pétertől, és hozzámentem ehhez az íróhoz, férjem barátjához. Péter megsértődött, és mindent ott hagyott nekünk, az egész lakást, a bútorokat, mindent. Egyszóval, most az író a férjem, s Péter találkozott vele az utcán, s az író karon fogta az én sértődött, elvált férjemet, és azt mondta neki: „Nézd, ne bolondozz, ami történt, megtörtént, jere fel hozzánk vacsorára, Ilonka is szeretne már látni.” És Péter feljött. És most együtt vagyunk, mind a hárman, a lakásban, ahol valamikor Péterrel éltem, s barátságosan vacsorázunk, s az író a férjem, ő alszik Péter ágyában, ő foglalta el helyét az életemben… Érted? Ezt játszották, mint az őrültek.

De voltak finomságai is a játéknak.

Péter azt játszotta, hogy zavarban van, mert kínozzák az emlékek. Az író azt játszotta, hogy túlságosan is fesztelen, elfogulatlan, mert igazában őt is feszélyezi a helyzet különössége, bűntudatot érez Péterrel szemben, ezért olyan hangos és joviális. Én azt játszottam… de nem, én nem játszottam semmit, csak ültem közöttük, s felváltva bámultam a két felnőtt, okos ember érthetetlen ostobaságait. Természetesen megértettem végül a játék finomabb árnyalatait, s beleegyeztem a különös társasjáték szabályaiba. De megértettem valami mást is ez este.

Megértettem, hogy férjem, akiről azt hittem, teljesen az enyém, szőröstül és bőröstül, mint mondják, lelke minden titkával, egyáltalán nem az enyém, hanem idegen ember, kinek titkai vannak. Mintha megtudtam volna róla valamit; talán azt, hogy börtönben ült, vagy azt, hogy kóros szenvedélyei vannak, valamit, ami egyáltalán nem illett a képhez, melyet az elmúlt években föstögettem róla a lelkemben. Megtudtam, hogy a férjem csak egynéhány vonatkozásában bizalmasom, máskülönben éppen olyan rejtélyes, idegen ember, mint ez az író, akit felszedett az utcán és felhozott a lakásba, hogy aztán, kissé ellenem és a fejem fölött, valamilyen cinkosi, fonák, érthetetlen játékot játsszanak. Megtudtam, hogy férjemnek más világa is van, nemcsak az, amelyet én ismerek.

S megtudtam, hogy ennek az embernek, az írónak, hatalma van férjem lelke fölött.

Mondd, mi a hatalom?… Most olyan sokat írnak, beszélnek erről. Mi a politikai hatalom, mi okozza, hogy egy ember át tudja adni az akaratát millióknak? És mi a tartalma a mi hatalmunknak, a nők erejének? Azt mondod, a szerelem. Hát lehet, hogy a szerelem. Én néha már kételkedem ebben a szóban. Nem tagadom a szerelmet, dehogyis. A legnagyobb földi erő ez. S mégis, néha úgy érzem, a férfiak, mikor szeretnek bennünket, mert nem tehetnek másként, kissé le is nézik az egészet. Minden igazi férfiban van valamilyen tartózkodás, mintha lényének, lelkének egy területét elzárná a nő elől, akit szeret, és azt mondaná: „Eddig, kedves, és ne tovább. Itt, a hetedik szobában, egyedül akarok maradni.” A buta nők megpukkadnak ettől. Az okosak szomorúak, kíváncsiak lesznek, s aztán beletörődnek.

És mi a hatalom, mi egy ember hatalma egy másik ember lelke fölött? Miért volt hatalma ennek a boldogtalan, nyugtalan, okos, félelmes, s ugyanakkor mégis tökéletlen, sebzett embernek, ennek az írónak az én férjem lelke fölött?

Mert hatalma volt, később megtudtam, vészes, végzetes hatalma. Egyszer, sokkal később, azt mondta a férjem, hogy ez az ember életében „a szemtanú”. Iparkodott megmagyarázni ezt. Úgy mondotta, minden ember életében van egy szemtanú, akivel az ifjúkorban találkozott, s a másik erősebb, s mindent azért csinálunk, hogy valamit, ami bennünk szégyenletes, elrejtsünk e kegyetlen bíró elől. A szemtanú nem hisz nekünk. Tud rólunk valamit, amit más nem tud. Kineveznek miniszternek vagy megnyerjük a Nobel-díjat, de a szemtanú csak mosolyog. Te hiszel ebben?…

S azt is mondta még, hogy kissé a szemtanú számára csinál az ember mindent az életben, őt akarja meggyőzni, neki akar bebizonyítani valamit. A pályafutás, az egyéni élet nagy erőfeszítései mindenekelőtt a szemtanú részére készülnek. Ismered azt a félszeg helyzetet, mikor fiatal férjek bemutatják feleségüknek „a” barátot, az ifjúkor nagy cimboráját, s izgatottan lesik a hatást, tetszik-e az asszony a barátnak, helyesli-e választásukat?… A barát természetesen fontoskodik és udvariaskodik, de titokban mindig féltékeny, mert az asszony mindenképpen őt túrja ki egy érzelmi kapcsolatból, a barátot. Valahogy ezzel a szemmel nézegettek akkor este engem. Csak sokkal tudatosabban; mert sokat tudtak, ők ketten, amiről nekem akkor még fogalmam sem volt.

De ezen az estén megértettem beszélgetésükből, hogy ez a két cinkos, férjem és az író, tud valamit a nők és férfiak, az emberek kapcsolatairól, amiről férjem soha nem beszélt velem. Mintha nem lennék érdemes arra, hogy mindenről beszéljen velem.

Mikor, éjfél után, elment a különös vendég, férjem elé álltam, és nyíltan megkérdeztem:

– Mondd, ugye, te kissé lenézel engem?…

Szivarjának füstje mögül, fáradtan, hunyorítva bámult reám, mintha valamilyen korhely dőzsölés után lenne, s most macskajajosan hallgatja szemrehányásaim. S csakugyan, ennek az estének, mikor férjem először hozta fel hozzánk az írót, s ezt a különös játékot játszották, rosszabb volt az utóíze, mint egy tivornya vagy dőzsölés után lehet. Mind elfáradtunk, s különös, keserű érzések szorongattak.

– Nem – mondta komolyan. – Nem nézlek le, dehogyis. Miért gondolod? Értelmed van és erős ösztöneid vannak – mondta határozottan, meggyőződéssel.

Gondolkoztam, s gyanakvással hallgattam szavait. Szemközt ültem vele a leszedett asztalnál – egész este asztalnál ültünk, vacsora után nem mentünk a társalgóba, rengeteg cigarettacsutka, üres borosüvegek között „tisliztünk”, mert a vendég így szerette–, s ezt mondtam, gyanakodva:

– Értelmem és ösztönöm van, igen. De mit tartasz jellememről és lelkemről?…

Éreztem, hogy a kérdés kissé patetikusan hangzik. Férjem figyelmesen nézett reám. De nem felelt a kérdésre.

Mintha ezt mondta volna: „Ez az én titkom. Érd be azzal, hogy elismerem értelmed és ösztöneid.”

Valahogy így kezdődött. Erre az estére sokáig emlékeztem még.

Az író ritkán járt fel hozzánk. Férjemmel sem találkozott gyakran. De alkalmi találkozásaikat úgy megéreztem rajta, mint ahogy féltékeny nők megérzik a férfin egy futó találkozás illatait is, megérzik egy női kézfogásból a férfi kezére tapadt illatszernek páráját. Természetesen féltékeny voltam az íróra, s első időben unszoltam néha férjemet, hozza fel még egyszer vacsorára. Az uram ilyenkor zavartan elhárította a kérést.

– Nem jár emberek közé – mondta, és nem nézett a szemembe. – Különc. Író. Dolgozik.

De megtudtam, hogy titokban néha találkoznak. Véletlenül láttam őket egy kávéházban. Az utcáról láttam őket, s először éreztem azt a beteg, vad érzést, mintha valaki megsebezne egy éles tárggyal, késsel vagy hegyes tűvel. Ők nem láthattak engem, a kávéház egyik páholyában ültek, férjem beszélt valamit, mindketten nevettek. Olyan idegen volt megint férjem arca, egészen más, mint otthon, más, mint ahogy én ismertem. Gyorsan odébbmentem, és éreztem, hogy sápadt vagyok. A vér leszaladt fejemből.

Őrült vagy – gondoltam. – Mit akarsz?… Ez az ember a barátja, híres író, különös, okos ember. Nincs abban semmi, ha találkoznak néha. Mit akarsz tőlük?… Miért dobog a szíved?… Félsz, hogy nem vesznek be harmadiknak a játékba, az ő különös, torz játékaik egyikébe?… Félsz, hogy nem vagy az ő szemükben elég okos vagy művelt? Féltékeny vagy?…

Ezen nevetnem kellett. De a vad dobolás nem hallgatott el a mellemben. A szívem kalimpált, úgy, mint amikor a kicsit vártam és be kellett menni a szanatóriumba. De az édes, boldog érzés volt, az a vad szívdobogás, mikor a kicsit vártam. Mentem az utcán, amilyen gyorsan csak bírtam, s úgy éreztem, megcsaltak és kihagytak valamiből. Az értelmem mindent megértett, és helybenhagyott. Férjem nem akarta, hogy találkozzak ezzel a különös, idegen emberrel, akit csak ő ismert, az ifjúság jogán. Különben is hallgatag ember volt a férjem. S mégis úgy éreztem, becsapnak és megcsalnak kissé. Este férjem hazajött a szokott időben, s még mindig dobogott a szívem.

– Hol voltál? – kérdeztem, mikor kezet csókolt.

– Hol? – a levegőbe nézett. – Sehol. Hazajöttem.

– Hazudsz – mondtam.

Hosszan nézett reám. Közönyösen, csaknem unalommal mondta:

– Igaz. El is feledtem. Lázárral találkoztam útközben. Bementünk egy kávéházba. Látod, elfeledtem. Láttál a kávéházban?…

Hangja őszinte volt, nyugodt és csodálkozó. Elszégyelltem magam.

– Bocsáss meg – mondtam. – Rossz érzés, hogy nem tudok erről az emberről semmit. Azt hiszem, nem igazi barátod. S nekem sem barátom, nekünk sem. Hagyd el, kerüld el – kérleltem.

Férjem kíváncsian nézett reám:

– Ó! – mondta, és szemüvegét törülgette, nagyon gondosan, ahogy szokta. – Lázárt nem kell elkerülni. Soha nem tolakszik.

És nem beszélt többé erről az emberről.

Most már mindent tudni akartam Lázárról. Könyveit elolvastam, férjem könyvtárában megtaláltam néhány könyvét, kézírásos, különös szövegű ajánlásokkal. Mi volt ez ajánlásokban különös?… Olyan… hogy is mondjam… áhítat nélküli… nem, ez nem jó szó… olyan különösen gúnyos ajánlások voltak ezek. Mintha a szerző megvetné azt is, akinek könyvét ajánlja, megvetné a könyveit is, önmagát is, mert könyvet ír. Valami lekicsinylő, keserű, szomorú volt ez ajánlásokban. Mintha a neve alá ezt írná: „Igen, igen, nem tehetek másként, de nem vagyok azonos.” Én úgy néztem eddig az írókra, mint afféle világi papokra. S könyveiben ez az ember olyan komolyan szólott a világhoz!… Nem értettem minden írását. Mintha nem méltatna arra engem, az olvasót, hogy mindent elmondjon nekem… de erről sokat írtak és beszéltek, a bírálók és olvasók. Mint minden híres embert, ezt az írót is sokan gyűlölték. Ő soha nem beszélt könyveiről, soha nem beszélt irodalomról. Mindenről szeretett volna tudni valamit: egyszer feljött hozzánk este, és magyaráznom kellett, hogyan készítik a nyúlpácot… Hallottál ilyet?… Igen, a nyúlpácot. Mindent el kellett mondanom, amit a nyúlpácról tudok, még a szakácsnét is behívatta. Aztán ő beszélt, a zsiráfokról, nagyon érdekesen. Mindenről beszélt, sokat tudott; csak az irodalomról nem beszélt soha.

Azt mondod, ezek mind őrültek kissé?… Én is gondoltam ilyesfélét. De aztán meggyőződtem róla, hogy másképpen van ez is, mint minden az életben. Nem őrültek, csak végtelenül szemérmesek.

De aztán elmaradt Lázár. Csak a könyveit olvastuk, cikkeit. Néha hírbe hozták politikusokkal meg híres nőkkel; de erről nem lehetett semmi biztosat tudni. A politikusok esküdtek reá, hogy a híres ember az ő pártjukhoz tartozik, a nők hivalkodtak, hogy rabláncra fűzték ezt a különös fenevadat. De a fenevad elbújt végül az odvában. Esztendők múltak el, és nem láttuk. Mit csinált közben?… Nem tudom. Élt. Olvasott. Írt. Talán varázsolt is. Erről mondok még valamit.

Öt esztendő következett még. Nyolc évig éltem együtt az urammal. A kicsi a harmadik évben született. Fiú volt, igen. Fényképét még elküldtem neked. Gyönyörű volt, tudom. Aztán nem írtam többé, neked sem, nem írtam senkinek, nem éltem másnak, csak a gyereknek. Mindenki elmaradt mellőlem, közel és távol. Nem szabad ennyire szeretni, senkit sem szabad ennyire szeretni, még a tulajdon gyermekünket sem. Minden szeretet vad önzés. Hát igen, mikor a gyerek megszületett, megszakadt a levelezésünk. Te voltál egyetlen barátnőm, de már reád sem volt szükségem, mert itt volt a gyerek. Igen, az a két év, amíg a gyerek élt, a boldogság volt a földön, valamilyen önkívületszerű nyugalom és féltés. Tudtam, hogy a gyerek nem marad meg. Honnan tudtam?… Az ember tudja az ilyesmit. Mindent érzünk, az egész sorsot. Tudtam, hogy ilyen boldogság, szépség és jóság, mint ez a kisgyerek, nem jár nekem. Tudtam, hogy meg fog halni. Ne szidjál, ne kárhoztass. Én ezt jobban tudom. De ez a két év a boldogság volt.

Vörhenyben halt meg. Három héttel a második születésnapja után, télen.

Mondd, miért halnak meg a bűntelen kisgyerekek? Gondolkoztál már ezen? Én sokat, sokszor. De Isten nem felel az ilyen kérdésekre.

Nincs más dolgom az életben, hát ezen gondolkozom. Igen, még most is. Amíg élek. Ezt a fájdalmat nem heveri ki soha az ember. Ez az egyetlen valóságos fájdalom, egy gyerek halála. Minden más csak hasonlít erre az egyetlen fájdalomra. Te nem ismered, tudom. És látod, nem tudom, mit mondjak, irigyellek-e, vagy sajnállak, mert nem ismered… Azt hiszem, sajnállak.

Talán minden másképpen alakul, ha nem érkezik harmadik évben a gyerek. S talán minden más lesz, ha életben marad a kisgyerek. Talán… Mert a gyerek a legnagyobb csoda, az élet egyetlen értelme, de ugyanakkor ne csaljuk magunkat, soha és semmiben, s ezért rögtön megmondom neked azt is, nem hiszek benne, hogy a gyerek megoldja két ember között azt, ami lappangó feszültség, elintézhetetlen bonyodalom. De erről kár beszélni. A gyerek egy napon megszületett, két évig élt, s aztán meghalt. Én két évig éltem még az urammal, aztán elváltunk.

Most már biztosan tudom, hogy elváltunk volna a harmadik évben, ha nem érkezik meg közben a gyerek. Miért?… Mert akkor már tudtam, hogy az urammal nem tudok élni. Ez a legnagyobb fájdalom az életben, mikor az ember szeret valakit és nem tud vele élni.

Miért?… Ő megmondta egyszer, mikor faggattam, mi baj van közöttünk. Ezt mondta:

– Maga azt kívánja tőlem, mondjak le az emberi rangomról. Én ezt nem tudom megtenni. Inkább meghalok.

Rögtön megértettem. Ezt feleltem:

– Ne halj meg. Inkább élj, és maradj idegen.

Mert amit mondott, meg is tette; ilyen ember. Nem cselekedett rögtön, néha évekbe tellett, amíg valamelyik szava cselekedetté változott. Más csak úgy beszél, tervekről, lehetőségekről, vacsora után, mellékesen, s aztán rögtön el is felejti: az én uram minden következménnyel beszélt. Mintha belülről kötve lenne szavaihoz, amit egyszer kimondott, azt nem engedte el. Ha azt mondta: „Inkább meghalok” – akkor tudnom kellett, hogy ez az ember csakugyan nem hajlandó nekem megadni magát, inkább meghal. Ilyen a jelleme és a sorsa… Néha csak úgy elejtett beszélgetés közben néhány szót, ítélt egy ember fölött, megcsillogtatott egy tervet, s aztán múltak az évek, és ő nem beszélt többé erről, s egy napon látnom kellett, hogy az ember, akit elítélt, eltűnt az életünkből, a terv, melyet mellékesen megemlített, két év múlva valóság. A harmadik évben már tudtam, hogy velünk kettőnkkel igen nagy baj van. A férjem udvarias, gyöngéd, szeret is. Nem csal meg, nem ismer más nőt, csak engem. És mégis… most vigyázz, ne nézz ide, mert azt hiszem, elpirulok… Mégis úgy éreztem magam házasságom első három és utolsó két esztendejében, mintha nem is a felesége lennék, hanem… Hát igen. Szeretett, hogyne. De ugyanakkor kissé megtűrt a lakásban, az életében. Volt a modorában egyfajta türelmes elnézés, mint aki nem tehet másként, s ezért belenyugszik, hogy én is ott élek, a harmadik szobában. Ez a világ rendje. S ő szívesen és nyájasan beszélget velem, leveszi szemüvegét, meghallgat, tanácsot ad, néha tréfálkozik is, elmegyünk színházba, emberek közé, s látom őt, amint hátrahajtott fejjel, összefont karokkal, kissé gyanakvó, jóindulatúan gúnyos és kételkedő arckifejezésekkel hallgatja az embereket. Mert az embereknek sem adta oda teljesen magát. Meghallgatta őket, nagyon komolyan, felelősségteljesen, s aztán válaszolt, de volt a hangjában valamilyen szánalomszerű lejtés, mint aki tudja, hogy tehetetlenség, szenvedély, hazugság és tudatlanság is van az emberi dolgok mögött, nem kell mindent elhinni, akkor sem, ha jóhiszeműen beszél valaki. Ezt ő persze nem mondhatja meg az embereknek, s ezért hallgatja őket jóindulatú lenézéssel, komolyan, gyanakodva, s közben néha elmosolyodik és fejét rázza, mintha azt mondaná a másiknak: „Tessék csak folytatni. Tudom, amit tudok.”

Azt kérdezted elébb, szerettem-e? Sokat szenvedtem mellette. De tudom, hogy szerettem, s azt is tudom, miért szerettem… Mert szomorú volt és magányos, s nem tudott rajta senki segíteni, én sem. De mennyi idő kellett, s milyen sok szenvedés, míg ezt megtudtam és megértettem! Sokáig azt hittem, lenéz és kicsinyel… de más is volt ebben a modorban. Ez az ember negyvenéves korában olyan magányos volt, mint egy szerzetes lehet a pusztában. Nagyvárosban éltünk, nagy módban, sok ismerősünk, nagy társaságunk volt. Csak éppen egyedül voltunk.

Egyszer láttam másképp is, egyszer életében, egy pillanatra. Arra a másodpercre gondolok, mikor a gyerek megszületett, s ezt a sápadt, szomorú és magányos embert beengedték a szobába. Zavartan lépett be, mint aki valamilyen kínos, túlságosan emberi helyzet egyik szereplője, s kissé restelli az egészet. Megállt a bölcső előtt, bizonytalanul előrehajolt, ahogy szokta, hátán összefont karokkal, óvatosan és tartózkodóan. Nagyon fáradt voltam abban az órában, de nagyon figyeltem. A bölcső fölé hajolt, s akkor, egy pillanatra, átvilágosodott ez a sápadt arc, mintha belülről fényleni kezdene. De nem szólt semmit. Sokáig nézte a gyereket, talán húsz percen át, mozdulatlanul. Aztán hozzám lépett, kezét homlokomra tette, s így állott az ágy mellett, némán. Nem nézett reám, kibámult az ablakon. Ködös, októberi időben született a kicsi, hajnalban. Egy ideig állt még férjem az ágyam mellett, homlokom simogatta, és forró volt a tenyere. Aztán az orvossal kezdett beszélgetni; mint aki elintézett valamit és másról beszél.

De most már tudom, hogy abban a pillanatban, talán először és utolszor életében, boldog volt. Talán arra is hajlott, hogy feladjon valamit abból a titokból, amit ő az emberek rangjának nevezett. Amíg a gyerek élt, másképpen beszélt velem, bizalmasabban. Éreznem kellett, hogy még mindig nem tartozom teljesen hozzá, tudnom kellett, hogy ez az ember viaskodik magával, le akar győzni önmagában egyfajta ellenállást, gőgnek, félelemnek, sértődésnek, bizalmatlanságnak azt a különös szövevényét, ami nem engedte meg neki, hogy olyan legyen, mint a többi ember. A gyerekért hajlandó lett volna kibékülni a világgal… Kissé. Egy időre legalább. Amíg a gyerek élt, vad reménykedéssel láttam, hogyan verekszik ez az ember jellemével. Mint egy idomító a fenevaddal, úgy verekedett önmagával. Ez a szótlan, büszke és szomorú ember iparkodott egészen bizalmas, egészen szerény, egészen alázatos lenni. Például ajándékot hozott, kis ajándékokat. Ezen sírni lehetett. Mert ez a szemérmes ember szégyellt apró ajándékot adni, karácsonyra, születésnapra mindig valamilyen drága, mutatós holmit kaptam tőle, egy szép utazást, valamilyen nemes prémet, új gépkocsit, ékszert… Ami örökké hiányzott, éppen az volt, hogy hazajöjjön egy este és hozzon húsz fillérért sült gesztenyét. Érted?… Vagy krumplicukrot, tudom is én. Hát most hozott. Mindent adott, a legjobb orvost, a legszebb gyerekszobát, ezt a gyűrűt is akkor kaptam tőle… Igen, értékes… De megéltem azt is, hogy hazajött egy este, s zavart mosollyal, restelkedve, finom horgolt babakabátot és fejkötőt bontott ki a selyempapírból. Letette a gyerekszoba asztalára ezt a gyerekholmit, bocsánatkérően mosolygott, aztán gyorsan kiment a szobából.

Mondom, ilyenkor sírni tudtam volna. Az örömtől, a reménykedéstől. S valamilyen másféle érzés is vegyült mindebben: a félelem. Hogy nem bírja, nem tud megbirkózni önmagával, nem bírjuk együtt, az egészet, ő, a gyerek és én… valami itt nincsen rendben. De mi?… Templomba jártam, imádkoztam. Isten, segíts! mondtam. De Isten tudja, hogy csak mi tudunk magunkon segíteni.

Így verekedett magával, amíg élt a gyerek.

Látod, most már te is nyugtalan leszel. Azt kérded, mi baj volt közöttünk, milyen ember volt a férjem?… Nehéz kérdés, drágám. Én nyolc éven át törtem a fejem. S azóta is, hogy elváltunk, gondolkozom ezen. Néha már azt hiszem, tudom az igazat. De minden elmélet gyanús. Csak a tüneteket tudom elmondani.

Kérded, szeretett-e?… Hát igen, szeretett. De igazában azt hiszem, csak apját és a gyerekét szerette.

Apjához gyöngéd volt, tiszteletteljes. Minden héten meglátogatta. Anyósom minden héten nálunk ebédelt. Anyós, rosszízű szó! Ez a nő, férjem anyja, a legfinomabb emberi teremtések egyike volt, akit ismertem. Mikor apósom meghalt, s ez a gazdag, előkelő asszony egyedül maradt a nagy lakásban, féltem, hogy hozzánk szokik. Az ember tele van előítéletekkel. De ez az asszony csak tapintat volt, kímélet. Kis lakásba költözött, senkinek nem volt terhére, élete apró ügyes-bajos dolgait egyedül intézte, nagy körültekintéssel és okossággal. Nem kért szánalmat, sem könyörületet. Természetesen tudott valamit a fiáról, amit én sem tudhattam. Csak az anyák tudják az igazat. Tudta, hogy a fia gyöngéd, tiszteletteljes, figyelmes, csak éppen… Nem szereti? Félelmes szó. De mondjuk ki nyugodtan, mert férjem oldalán megszoktam – ezt Lázártól tanultuk mind a ketten–, hogy az igaz szavaknak van valamilyen alakító és tisztító erejük. A két ember, anya és fiú között soha nem volt vita, nézeteltérés. „Édesanyám” – mondta az egyik, és „Édes fiam” – így felelt a másik. Mindig kézcsók, bizonyos szertartásos udvariasság. Soha egy bizalmas szó. Ők ketten soha nem voltak hosszabb időn át együtt egy szobában; egyik mindig felállt, valamilyen ürüggyel elment, vagy behívott valakit. Féltek egyedül maradni, mintha akkor rögtön meg kellene beszélni valamit, s nagy baj lesz, igen nagy baj, kiderül a titok, melyről ők ketten, anya és fiú, nem beszélhetnek. Így éreztem. Így is volt, csakugyan?… Így volt, igen.

Szerettem volna megbékíteni őket. De mikor nem is haragudtak egymásra!… Nagyon óvatosan, ahogy sebes tagokhoz nyúl az ember, megtapogattam néha ezt a viszonyt. De az első érintésre ijedten másról beszéltek. Mit is mondhattam?… A vád és panasz nem tudott megkapaszkodni semmilyen látható, érzékelhető tünetben. Mondhattam-e, hogy anya és fiú vétettek valahol egymás ellen? Nem mondhattam, mert mindketten „teljesítették kötelességüket”. Mintegy alibit igazoltak, életük hosszat. Névnap, születésnap, karácsony, a család törzsi életének apró és nagy ünnepélyességei, minden gondosan és aprólékosan sorra került nálunk. Anyácska megkapta az ajándékot, és anyácska elhozta az ajándékot. Férjem kezet csókolt, és anyósom megcsókolta férjem homlokát. Anyácska ebédnél vagy vacsoránál elfoglalta helyét a családi asztalnál, a fő helyen, s mindenki tiszteletteljesen beszélt vele, családi vagy világi kérdésekről, soha nem vitatkoztak, meghallgatták anyácska szabatos, udvarias és halk véleményét, s aztán ettek és másról beszéltek. Sajnos, mindig másról beszéltek… Ó, ezek a családi ebédek! Ezek a szünetek beszéd közben! Ez a „másról beszélés”, ez az udvarias elhallgatás, örökké! Nem mondhattam nekik, leves és hús, születésnap és karácsony, ifjúság és öregedés között, hogy örökké másról beszélnek! Nem mondhattam nekik semmit, mert férjem velem is „másról beszélt”, én is ugyanattól a hallgatástól és elhallgatástól szenvedtem, mint anyósom, s néha már gondoltam arra is, hogy mindketten bűnösök vagyunk, az anyja is, én is, mert nem értünk hozzá, nem kerestük meg ennek a léleknek titkát, nem oldottuk meg a feladatot, életünk egyetlen, igazi feladatát. Nem értettünk ehhez az emberhez. Ő az életet adta neki, én egy gyermeket adtam neki… adhat-e többet egy nő egy embernek? Azt hiszed, nem adhat?… Nem tudom. Egy napon kételkedni kezdtem ebben. Ezt akarom elmondani neked ma, mert találkoztunk, láttam őt, s most már érzem, megint felgyűlt bennem az egész, valakinek el kell mondani, hiszen örökké erre gondolok. Hát most elmondom. Nem fáraszt? Ráérsz egy fél órán át? Figyelj ide, talán sikerül elmondani.

Úgy lehetett, hogy ő mindkettőnket tisztelt, s bizonyosan szeretett is. De sem az anyja, sem én nem értettünk hozzá. Ez volt az életünk bukása.

Azt mondod, hogy a szeretethez nem kell, nem is lehet „érteni”? Tévedsz, drágám. Én is ezt mondtam, sokáig, az égre kiáltottam ezt a feleletet és vádat. A szeretet vagy van, vagy nincs. Mit is lehet „érteni” ezen?… Mit ér az emberi érzés, mely mögött szándék van, tudatosság?… Te, mikor az ember öregszik, megtudja, hogy minden másképpen van, mindenhez „érteni” kell, mindent meg kell tanulni, a szeretetet is. Igen, ne rázd a fejed, ne mosolyogjál. Emberek vagyunk, s minden az értelmünkön át történik velünk. Érzéseink és indulataink is értelmünkön át lesznek elviselhetőek vagy tűrhetetlenek. Nem elég szeretni.

Hát erről ne vitatkozzunk. Tudom, amit tudok. Elég nagy árat fizettem érette. Mit?… Az életet, drágám, az egész életet. Azt, hogy most itt ülök veled, ebben a cukrászdában, a vörös szalonban, s a férjem másnak csomagoltat cukrozott narancshéjat. Nem lep meg különben, hogy cukrozott narancshéjat visz most haza. Mindenben ilyen közönséges ízlése volt.

Kinek?… Hát a másik nőnek. Nem szeretem a nevét kimondani. Annak, akit aztán elvett feleségül. Nem tudtad, hogy megnősült?… Azt hittem, elment a híre Bostonba is, hozzád, Amerikába. Látod, ilyen csacsi az ember. A magánügyekről, az igaziakról, hajlandó azt hinni, hogy világesemények. Amikor mindez megesett, a válás, férjem házassága, éppen nagy dolgok történtek a világban, és országokat szabdaltak széjjel, háborúra készülődtek, amíg aztán egy napon be is következett a háború… Ez nem volt meglepő, mert Lázár is azt mondta, hogy amire az emberek sokáig, nagy akarattal, kitartással, előrelátással és körültekintéssel készülődnek – például a háborúra–, végül is bekövetkezik. De engem nem lepett volna meg, ha azokban a hónapokban az újságok az első oldalon, nagy betűkkel az én háborúmról is közölnek híreket, az én ütközeteimről, vereségeimről, helyi győzelmeimről, s általában az egész arcvonalról, ami akkor az életem volt… De ez már másik történet. Mikor a gyerek született, messze voltunk még ettől.

Talán úgy mondhatnám, a két esztendőben, amíg a gyerek élt, férjem békét kötött velem és a világgal. Még nem igazi békét, csak olyan előkészítő békét, fegyverszünetet. Várt és figyelt. Iparkodott rendet teremteni a lelkében. Mert ennek az embernek tiszta lelke volt. Már mondtam neked, hogy férfi volt. Valami más is volt még: úriember volt. Persze, nem olyan kaszinós értelemben, mint aki párbajozik vagy agyonlövi magát, mert nem tudja megfizetni a kártyaadósságot. Különben sem kártyázott. Egyszer azt mondta, úriember nem kártyázik, mert csak olyan pénzhez van joga, amit munkával keres. Ilyen értelemben volt úr. Tehát udvarias, türelmes a gyöngébbekkel. Szigorú és rangtartó az egyenrangúakkal szemben. Mert másféle rangot nem ismert, önmaga fölött nem ismert el társadalmi, világi rangot. Csak a művészeket tisztelte még. Azt mondta, ezek Isten gyermekei, akik a legnehezebb részt választották. Senki mást nem ismert el önmaga fölött.

S mert úriember volt, mikor a gyerek megszületett, iparkodott feloldani lelkében azt a félelmes idegenséget, amitől szenvedtem, s iparkodott közeledni hozzám és a gyerekhez, megható módon. Mintha egy tigris elhatározná, hogy holnaptól Gerson-diétát tart és beiratkozik az üdvhadseregbe. Jaj, de nehéz élni, embernek lenni!…

De két évig így éltünk. Nem egészen jól, nem boldogan. Csak csöndesen. Rettenetes erővel élhetett ő e két esztendőben. Emberfeletti erő kell hozzá, hogy valaki a természete ellen éljen. Fogcsikorgatva akart boldog lenni. Valamilyen merevgörcsben akart felszabadulni, könnyű és gondtalan, bizalmas lenni. Szegény!… Talán nem szenvedett volna így, ha én akkor elengedem belülről, s minden igényt, minden szeretetszükségletemet reáteszem a gyerekre. De közben bennem is történt valami, amit nem értettem akkor. Én a gyereket csak férjemen keresztül szerettem. Lehet, hogy ezért büntetett meg az Isten. Miért nézel ilyen tágra nyitott szemekkel?… Nem hiszel nekem?… Vagy megijedtél?… Hát igen, drágám, ez az én történetem nem éppen nyájas történet. Rajongtam a gyerekért, csak neki éltem, csak e két esztendőben éreztem, hogy az életemnek célja és értelme van…, de a gyereket miatta szerettem, neki szerettem, érted már? Azt akartam, hogy a gyerek kösse hozzám, belülről is egészen. Talán förtelmes kimondani, de most már tudom, hogy a gyerek, akit örökké gyászolok, eszköz volt csak, ürügy arra, hogy a férjemet szeretetre kényszerítsem. Ha a gyóntatószékben kell alkonyatig vallanom erről, nem tudtam volna szavakkal megmondani. De ő tudta ezt, szavak nélkül is, s titokban, egészen belülről, én is tudtam, a hozzá való szavak nélkül, mert akkor még nem voltak az élet tüneményeihez szavaim… Később érkeznek az igazi szavak, rettenetesen kell fizetni érettük. A szavak akkor még Lázárnál voltak. Egy napon ideadta a szavakat, mellékes mozdulattal, mint aki megigazít egy szerkezetet, felnyit egy titkos fiókot. De akkor még nem tudtunk egymásról semmit. Minden a legnagyobb rendben volt, kifelé, körülöttünk. A bébit reggel behozta a nörsz a reggelizőasztalhoz, világoskékben és rózsaszínben. Férjem beszélt a gyerekkel és velem, aztán kocsijába ült és elment a gyárba. Este a városban vacsoráztunk, vendégeink voltak, akik ünnepelték boldogságunkat, a szép otthont, a fiatal mamát, a gyönyörű kisgyereket, a gondtalan légkört. Mit gondoltak, mikor elmentek?… Azt hiszem, tudom. Az ostobák irigykedtek. Az okosak és érzékenyek föllélegeztek, mikor kiléptek házunk kapuján, ezt gondolták: „Végre, egyedül!…” A legnemesebb konyha volt nálunk, ritka, külföldi borok, csendes, gondos társalgás. Csak valami hiányzott mindenből, s a vendég örült, mikor a kapun kívül került. Anyósom is olyan finom riadtsággal érkezett, s olyan különös sietséggel ment el. Ezt mind éreztük, de nem tudtuk. Férjem talán tudta, ő igen… De akkor nem tehetett mást, összeszorított fogakkal, tehetetlenül kénytelen volt boldognak lenni.

Én nem engedtem el, belülről, egyetlen pillanatra sem. Tartottam a gyerekkel, szótlanul zsaroltam egy érzelmi igénnyel. Ilyen erők vannak emberek között?… Csak ilyenek vannak. Minden pillanatom a gyereké volt, de csak azért, mert tudtam, hogy amíg a gyerek van, ő is van, és csak az enyém. Isten nem bocsátja meg az ilyesmit. Nem lehet szándékkal szeretni. Nem lehet görcsösen, eszelősen szeretni. Azt mondod, csak így lehet?… Hát én így szerettem.

Éltünk a gyerek élete fölött, s harcoltunk egymással. Mosollyal és udvariassággal, szenvedéllyel és szótlanul harcoltunk. Egy napon történt valami. Elfáradtam. Mintha kezem-lábam elzsibbadt volna. Mert én is rettenetes erővel éltem ez években, nem csak ő.

Elfáradtam, mint aki beteg lesz. Ősz elején volt ez, sok év előtt. Langyos, édeskés ősz volt. A gyerek elmúlt már kétéves, s kezdett olyan érdekes lenni, olyan édes és szívet megejtően egyéniség, valaki… Egy este a kertben ültünk. A gyereket már lefektették. Azt mondta a férjem:

– Akarsz eljönni hat hétre, Meránba?…

Két év előtt én kértem tőle, hogy elmehessünk ősz elején Meránba. Babonás vagyok, szeretek egy kicsit kuruzsolni is, hittem azokban a szőlőkúrákban. Akkor nem jött velem, valamilyen ürüggyel elhárította a kérést. Én tudtam, hogy nem szeret velem utazni, mert fél az utazás túlságos bizalmasságától, a napoktól, mikor két ember az idegenben, szállodaszobákban, teljesen egymásnak él. Otthon közöttünk volt a lakás, a munka, a társaság, az életünk üzeme. De most fizetni akart, ahogy tudott.

Elmentünk Meránba. Anyósom erre az időre – szabályosan, ahogy ez szokás – lakásunkba költözött. Vigyázott a kicsire.

Különös utazás volt ez. Nászút, búcsú, ismerkedés, vesszőfutás, minden együtt, amit akarsz. Iparkodott megnyílni előttem. Mert az bizonyos, fiam, nem volt unalmas ennek az embernek társaságában élni. Sokat szenvedtem, csaknem belehaltam, néha megsemmisültem, néha újjászülettem a társaságában, de egyetlen pillanatra sem unatkoztam. Ezt csak úgy mondom, mellékesen. Hát egy napon elutaztunk Meránba.

Arany ősz volt, sűrű, nagy élet, pompás világ. Kocsival mentünk. A fák tele voltak sárga gyümölcsökkel. A levegő olyan dunsztos, illatos volt, mint egy kertben, mikor hervadni kezdenek a növények. Az emberek, gazdag, gondtalan emberek, úgy dünnyögtek, úsztak, duruzsoltak ebben a meleg, súlyos fényben, mint a pohos darazsak. Amerikaiak sütkéreztek itt a mustszagú napban, szitakötőszerű francia nők, óvatos angolok. Akkor még nem deszkázták be a világot, egy pillanatra nagy fényben állott minden, Európa, az élet. De volt valamilyen veszett sietség, habzsolás is az egészben. Az emberek tudják sorsukat. A legjobb szállodában szállottunk meg, versenyekre jártunk, zenét hallgattunk, két szobánk volt egymás mellett, kilátással a hegyekre.

Mi volt ennek a hat hétnek az alján? Miféle várakozás?… Reménykedés?… Nagy csend volt körülöttünk. Férjem könyveket hozott, tökéletes irodalmi hallása volt, úgy különböztette meg az igaz hangot a hamistól, mint Lázár, vagy mint egy nagy zenész. Alkonyatkor az erkélyen ültünk, francia verseket olvastam fel neki, angol regényeket, súlyos, német prózát, Goethét, s néhány jelenetet Hauptmann darabjából, a Florian Geyerből. Ezt a darabot nagyon szerette. Egyszer látta színpadon, Berlinben, s mindig emlékezett reá. Aztán Büchner Dantonját is szerette. S a Hamletet, meg III. Richárdot. Arany János verseit is fel kellett olvasnom neki, az Őszikéket. Aztán felöltöztünk, elmentünk a nagy vendéglőkbe vacsorázni, édes olasz bort ittunk, tengeri rákot ettünk.

Kissé úgy éltünk, mint az újgazdagok, akik mindent egyszerre akarnak pótolni és megízlelni, amit az életben elmulasztottak, Beethovent hallgatnak, s kappant rágcsálnak és francia pezsgőt szürcsölnek a zenéhez. De kissé úgy is éltünk, mint aki búcsúzik valamitől. Ezek az utolsó évek, a háború előtt, megteltek ezzel az öntudatlan búcsúhangulattal. Férjem mondta így, én csak hallgattam. Én nem Európától búcsúztam – nők vagyunk, egymás között vagyunk, bevallhatjuk, hogy nincs igazi közünk ilyen fogalmakhoz–, hanem egy érzéstől, amelytől, egészen belülről, még mindig nem volt erőm elszakadni. Néha fuldokoltam a tehetetlenségtől.

Egy éjjel a szállodaszoba erkélyén ültünk. Az asztalon szőlő állott üvegtálon, nagy, sárga almák, mert akkor volt az almaszüret Meránban. A levegő olyan édes volt, gyümölcsszagú, mintha nyitva felejtettek volna valahol egy nagy befőttesüveget. A földszinten francia szalonzenekar játszott régi olasz operákból. Férjem bort hozatott, a bor – Lacrima Christi – sötétbarna volt, kristályüvegben állott az asztalon. Mindebben, még a zenében is, volt valami cukros, túlérett, kissé émelyítő. Férjem érezte ezt, és kimondta:

– Holnap hazautazunk.

– Igen – mondtam–, utazzunk.

Egyszerre ezt mondta, azon a magányos, mély hangon, amely mindig úgy érintett meg, mintha egy ismeretlen, primitív törzs komor hangszere szólalna meg:

– Mondd, Ilonka, mi legyen ezután?…

Tudtam, miről beszél. Az életünkről. Az éjszaka csillagos volt. A csillagokat néztem, az olasz ég őszi csillagjait, s borzongtam. Éreztem, hogy eljött a pillanat, mikor nincs értelme az erőlködésnek, igazat kell szólni. Kezem, lábam hideg volt e pillanatban, de a tenyerem izzadt az izgalomtól. Ezt mondtam:

– Nem tudom, nem tudom. Nem bírlak elhagyni. Nem tudom nélküled elképzelni az életet.

– Tudom, hogy ez nagyon nehéz – mondta nyugodtan. – Nem is kívánom tőled. Talán nincs még itt az ideje. Talán soha nem is lesz itt az ideje. De ebben az együttlétben, ebben az utazásban is, egész életünkben van valami megalázó és szégyenletes. Nem merjük megmondani egymásnak, mi a baj közöttünk?

Végre kimondta. Behunytam a szemem, szédültem. Így hallgattam, csukott szemekkel. Ennyit mondtam:

– Hát mondd meg végre, mi baj van közöttünk!

Sokáig hallgatott, gondolkozott. Egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Nehéz angol cigarettákat szívott ebben az időben, ópiumos dohányt, melynek füstjétől mindig elszédültem kissé. De ez a szag is hozzátartozott, mint a fehérneműs szekrényének szénaszaga, mert ruháit, fehérneműjét ezzel a keserű angol szénaillattal kellett mindig szagosítani, így szerette. Mennyi mindenféle részlet alkot egy embert! Végre ezt mondta:

– Nekem nincsen igazi szükségem arra, hogy szeressenek.

– Nem lehet – mondtam fogvacogva. – Ember vagy. Föltétlenül szükséged van neked is szeretetre.

– Ez az, amit a nők nem hisznek el, nem tudhatnak, nem értenek – mondta, mintha a csillagoknak beszélne. – Hogy van egyfajta férfi, akinek nincs szüksége szeretetre. Megvan anélkül is.

Pátosz nélkül beszélt, nagyon messziről, de nagyon természetesen. Tudtam, hogy igazat szól, most is, mindenben. Vagy legalább azt hiszi, hogy igazat beszél. Alkudni kezdtem:

– Nem tudhatsz mindent magadról. Talán csak nincs bátorságod ahhoz, hogy elviselj egy érzést. Szerényebbnek kell lenni, alázatosabbnak – mondtam könyörögve.

Eldobta a cigarettát. Felállott. Magas volt – láttad, milyen magas?–, fejjel magasabb, mint én. De most egészen felmagasodott fölöttem, az erkély korlátjának dőlt, s szomorúan megnőtt, a csillagok alatt, az idegen éjszakában, szívében azzal a szomorú, idegen titokkal, amit úgy szerettem volna megfejteni. Így mondta, összefont karokkal:

– Mi egy női élet értelme? Egy érzés, melynek teljesen átadja magát, tetőtől talpig. Én ezt tudom, de csak az értelmemmel tudom követni. Én nem tudom átadni magam egy érzésnek.

– És a gyerek? – kérdeztem most már támadó hangon.

– Éppen erről van szó – mondta élénken, nyugtalan remegéssel hangjában. – A gyerekért hajlandó vagyok sok mindent elviselni. A gyereket szeretem. És a gyereken át szeretlek téged.

– És én… – kezdtem. De elhallgattam.

Nem mertem megmondani neki, hogy én a gyerekben is csak őt szeretem.

Sokáig beszéltünk és hallgattunk ezen az éjszakán. Néha úgy jut eszembe az egész, mintha minden szóra emlékeznék. Ezt is mondta:

– Nő ezt nem értheti. Egy férfi megél a lelkéből is. A többi csak ráadás, melléktermék. És a gyerek, ez a különös csoda. Itt megalkuszik az ember. Alkudjunk meg. Maradjunk együtt, de szeress kevésbé. Inkább a gyereket szeresd jobban – mondta különös hangon, fojtottan, csaknem fenyegetően. – Engem engedj el, belülről. Tudod, hogy nem kérek mást, nincs mellékgondolatom, titkos tervem, mikor ezt mondom. De nem tudok ilyen érzelmi feszültségben élni. Vannak férfiak, akik nőiesek, s akiknek éppen ez kell, hogy szeressék őket. De aztán vannak másfajta férfiak, akik legfeljebb csak elviselik a szeretetet, úgy, ahogy. Én is ilyen vagyok. Minden igazi férfi szemérmes, ha nem tudnád.

– Mit akarsz? – mondtam kínlódva. – Mit tehetek?…

– Valamilyen szövetséget – mondta. – A gyerekért. Hogy együtt maradhassunk. Tudod te pontosan, mit akarok – mondta még, nagyon komolyan. – Csak te segíthetsz. Csak te tudod meglazítani ezt a kötöttséget. Ha el akarnék menni, elmennék. De nem akarok elmenni tőled, sem a gyerektől. Többet kérek, talán a lehetetlent. Azt, hogy maradjunk együtt, de ne ilyen nagyon, ne ilyen föltétlenül, ne ilyen életre-halálra. Mert én ezt nem bírom. Sajnállak, de nem bírom – mondta udvariasan.

Most valami ostobaságot kérdeztem.

– Akkor miért vettél el?…

Félelmesen felelt. Ezt mondta:

– Mikor elvettelek, én már majdnem mindent tudtam magamról. De nem tudtam eleget rólad. Elvettelek, mert nem tudtam, hogy ennyire szeretsz.

– Bűn ez? – kérdeztem. – Olyan nagy bűn, hogy ennyire szeretlek?…

Nevetett. Állt a sötétben, cigarettázott, halkan nevetett. De szomorúan nevetett, egyáltalán nem volt cinikus, sem fölényes e pillanatban.

– Több mint bűn – felelte. – Hiba.

Aztán ezt mondta még:

– Ezt a választ nem én találtam fel. Talleyrand mondta először, mikor megtudta, hogy Napóleon megölette az enghieni herceget. Közhely, ha nem tudnád – mondta barátságosan.

De bántam is én Napóleont és az enghieni herceget! Pontosan tudtam, éreztem, mit akar mindezzel mondani. Alkudni kezdtem:

– Nézd csak – mondtam–, mindez talán nem is olyan elviselhetetlen. Majd jön az öregség. Nem is lesz olyan rossz, melegedni valahol, ha minden hűvösebb lesz körülötted.

– Éppen ez az – mondta csendesen. – Ez is ott lappang minden mögött, hogy jön az öregség. – Negyvennyolc éves volt, mikor ezt mondotta. Negyvennyolc múlt azon az őszön. De sokkal fiatalabbnak látszott. Egyszerre öregedett meg, a válásunk után.

De aznap éjjel nem beszéltünk többé erről. Másnap sem, soha többé. Két nappal később hazautaztunk. Mikor hazaérkeztünk, a gyereket már lázasan találtuk. Egy hét múlva meghalt a kicsi. Aztán egyáltalán nem beszéltünk többé semmiféle személyes dologról. Csak éltünk egymás mellett, és vártunk valamire. Talán a csodára. De hát csodák nincsenek.

Tartalom

Első rész