Adapted in part from Disney’s Sleeping Beauty

Copyright © 2017 Disney Enterprises Inc.

All rights reserved.

Published by Dinsey Press, an imprint of Disney Book Group.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Eredeti cím: Mistress of All Evil

Fordította © Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Borító © Brown and Caroline Egan

ISBN 978-963-584-890-4

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

Előhang

1. FEJEZET A Sötét Tündér

2. FEJEZET Rekviem

3. FEJEZET A tenger hatalmas királynője

4. FEJEZET Az álmok földje

5. FEJEZET Ő már a varjaké

6. FEJEZET A boszorkány leánya

7. FEJEZET A tündérakadémia

8. FEJEZET Kismadár a padláson

9. FEJEZET A fontos mágia

10. FEJEZET A különös nővérek könyve

11. FEJEZET A Sötét Tündér ajándéka

12. FEJEZET Dadus előző életei

13. FEJEZET Az összetört babák

14. FEJEZET A gyűlés

15. FEJEZET A boszorkányok a tükrökben

16. FEJEZET A különös nővérek varázskönyvei

17. FEJEZET A fák urai

18. FEJEZET Oberon, a tündérkirály

19. FEJEZET A félelem leánya

20. FEJEZET A Sötét Tündér születésnapja

21. FEJEZET A tündérvizsga

22. FEJEZET A Sötét Tündér bosszúja

23. FEJEZET Dadus fájdalma

24. FEJEZET Kacifánt nagy kalandja

25. FEJEZET A különös nővérek titka

26. FEJEZET Anyák és lányaik

27. FEJEZET A Sötét Tündér száműzetése

28. FEJEZET Auróra rémálma

29. FEJEZET A boszorkányok tárgyalása

30. FEJEZET Dadus kudarca

31. FEJEZET A tündérmesék könyve

32. FEJEZET A végső árulás

33 FEJEZET Otthon

34. FEJEZET Minden gonoszok úrnője

35. FEJEZET A Sötét Tündér bukása

36. FEJEZET Kirké haragja

37. FEJEZET Kétszer volt, hol nem volt

Az én saját gyönyörű Sötét Tündérem;

kishúgom, Jesse emlékére.

– Serena Valentino

Előhang

A zöldesen derengő, felfelé örvénylő köd baljóslatúan vetítette a viharos égre a Sötét Tündér kastélyának körvonalait. Váratlanul egy izzó, zöldes fényoszlop csapott ki a legmagasabb toronyból, hírt adva minden teremtett léleknek a közelben Demóna rettenetes haragjáról. Talpnyalói riadtan rezzentek össze, amint az egész kastély megremegett úrnőjük dühétől; még szeretett varjai is rémülten rebbentek fel. Teremtményei csaknem tizenhat éven át keresték Auróra hercegnőt – mindhiába. S a lány a tizenhatodik születésnapjára most visszatért Lipót király kastélyába, s készen állt, hogy elfoglalja a helyét a királyi udvarban.

Demóna dühösen járkált fel-alá a szobájában. Nem sikerült elérnie a különös nővéreket sem hollókkal, sem varjakkal. – Miért nem hallgattak rám?! – mormolta dühödten. – Nem lett volna szabad megbízniuk Ursulában!

Demónának nagyobb szüksége volt a nővérekre, mint valaha, s most attól tartott, hogy elveszítette őket. A falon függő elvarázsolt tükörhöz lépett, melyet a nővérek ajándékoztak neki évekkel ezelőtt.

– Mutasd Lucindát! Mutasd Rubyt! Mutasd Marthát! – parancsolta. A tükörben lilásan ragyogó fény örvénylett. A Sötét Tündér soha nem sajátította el a tükör használatát úgy, ahogy a nővérek, így csak ritkán használta az ajándékukat. Pár pillanat alatt azonban feltűnt a nővérek homályos alakja az üveg mögött. Úgy tűnt, céltalanul járkálnak fel s alá egy jókora, üvegekkel borított falú teremben. Mintha egy nevet kiáltoztak volna újra és újra, ám Demóna képtelen volt kivenni a szavaikat.

– Lucinda! Hallasz? Nővérek! Szükségem van rátok! – kiabálta a tükörnek. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a nővérek meghallották volna, mert egyszerre abbahagyták a céltalan kószálást.

– Nővérek! Merre vagytok? Segítenetek kell! – kiáltott rájuk Demóna.

Lucinda alakja hirtelen mintha megszilárdult volna a tükörben. Arca kiemelkedett a lilásan kavargó mágikus füstből, s kétségbeesett parancsokat rikkantott a Sötét Tündér felé.

– Menj el a kastélyba, Demóna! Menj tűzzel! Menj füsttel! Menj varázsigével! Menj, ahogy csak tudsz; csak menj! Ha kell, készítsd el te a végzetes eszközt, és küldd a lányt az álmok birodalmába! Mi már várni fogjuk. De intézd úgy, hogy soha ne ébredhessen fel! Ezen a helyen a mi hatalmunk sem ugyanolyan. Minden csak rajtad múlik! Indulj!

És ekkor, épp olyan hirtelen, ahogy felbukkant, Lucinda el is tűnt. Demóna újra csak saját zöldes arcát látta a tükörben, s akárhogy is próbálta, többé nem tudta megidézni Lucindát és a nővéreit. Botjával apró szilánkokra zúzta a tükröt, s dühösebb volt a különös nővérekre az ostobaságukért, mint valaha.

Szeretett hollójához, a vállán gubbasztó Diablóhoz fordult.

– Úgy tűnik, a különös nővérek az álmok földjén rekedtek. Pedig megmondtam nekik, hogy ilyesmi történik majd, ha segítenek Ursulának! De a bolondok nem hallgattak rám!

Demóna szorosan megmarkolta a varázsbotját. A zöld gömb felragyogott a végén.

– Tüzet, füstöt, s varázsigét is használok majd! Azok a minden lében kanál tündérek azt hitték, hogy elrejthetik a drágalátos Csipkerózsikájukat előlem! Hogy biztonságba helyezték! Csakhogy most már tudom, hogy a király és a királyné visszahívták a drágalátos kis hercegnőjüket a kastélyukba, és most is ott van!

Ezzel a kandallóhoz sietett.

– Jöjjön a tűz! – kiáltotta, és nagy erővel a kőpadlóra koppantott a botjával. Az egész kastély beleremegett, ahogy a kandallóban hatalmas tűz lobban fel – s vele egyidőben ugyanilyen láng jelent meg Auróra hercegnő szobájában is. Demóna a lángokon át tisztán kivehette a sírdogáló Aurórát.

– Szegénykém, nem is tudja, hogy már eljegyezték az igaz szerelmével… nos, annál jobb!

– Most jöjjön az ige! – jelentette ki Demóna. Egy mozdulattal eloltotta a tüzet, s szemét lehunyva előhívta az elméjében kavargó sötét varázslat szavait:

Ott legyek, hol Csipkerózsa,

Hogyha végre üt az óra,

Füsttel, tűzzel, éjnek szárnyán;

Orsó hegyén vérét látnám!

Szenderedjen el a lányka,

Mindörökké tartson álma!

Auróra kandallójából vékonyka, baljóslatú füstcsík emelkedett fel. Demóna sárga szeme izzón fénylett fel a kandalló sötétjében, ahogy a Sötét Tündér testi valójában is megjelent Lipót király kastélyában.

Fény, bűvöld el Csipkerózsát,

Félelem ne kösse lábát,

Vakon járjon, úgy kövessen,

Végső álma várja lesben!

Utálatos, beteges zöld fényt árasztó gömb jelent meg a hercegnő szobájában, s földöntúli derengésbe vonta a lányka sápadt arcát. Ahogy észrevette, Auróra felemelkedett a fésülködőasztala mellől. A fényben úszó gömb a szeme előtt táncolt, s teljesen megbabonázta a lányt, hogy induljon el utána a bűvös járaton át, melyet Demóna idézett a kandallóba. A hercegnő a gömböt követve felment a keskeny, hideg lépcsősoron, s áthaladt egy boltív alatt, mely kísértetiesen emlékeztetett egy sírkőre. Demóna hallotta, hogy azok a bosszantó jó tündérek Csipkerózsika nevét kiabálják. Egy kézmozdulattal lezárta az átjárót, maguk mögött hagyva a jó tündéreket.

Auróra egyre feljebb és feljebb sétált a lépcsőkön, míg végül felért a kastély legmagasabb tornyába. A Sötét Tündér ekkor megállította a förtelmesen fénylő gömböt, s egy rokkát formált belőle. Végre beteljesedik hát az átka!

Pörögj, rokka, mint az idő,

Meg ne állj most, hatalmam nő,

Átkom végleg elringat majd,

Álmok földjén várd a hajnalt!

A hercegnő az orsó felé nyúlt, ám tétovázott. Mintha lényének egy része még küzdött volna Demóna gonosz varázslata ellen.

– Érintsd meg az orsót! Érintsd meg, ha mondom! – parancsolta Demóna. A sötét mágia végül győzedelmeskedett a szerencsétlen lányon, kinyúlt, és megérintette az orsó csúcsát. A hegye átlyukasztotta az ujjbegyét, s émelyítő érzés áradt végig a lány egész testén. Mintha valami kiszívta volna belőle az életet, s végül elsötétült előtte a világ. A hercegnő Demóna lábai elé zuhant, s a Sötét Tündér rávetette hosszú palástját.

Ebben a pillanatban a jó tündérek valósággal berobbantak a szobába, aggódó arcukon félelem tükröződött.

Demóna rájuk meredt. – Ti nyomorult, együgyű ostobák! Azt hittétek, hogy legyőztök engem?! Engem, minden gonoszok úrnőjét?!

Végre elkapta Auróra hercegnőt! Mily sok évnek kellett eltelnie, mire az átka végre beteljesülhetett, s a drágalátos hercegnő elaludt, pont, ahogy azt megígérte annak idején! Bárhogy is próbálták, nem tudták megmenteni tőle. Demóna színpadias mozdulattal libbentette fel a palástját.

– Itt van a ti drágalátos hercegnőtök! – kacagott diadalmasan.

A három jó tündér meredten bámult az eléjük táruló rémséges képre. Az ő gyönyörű Csipkerózsikájuk élettelenül feküdt a hideg kőpadlón. Koronája a feje mellett hevert annak jelképeként, hogy ő már sohasem lesz e földek királynője.

A Sötét Tündér

A fekete varjak kerengve kísérték odafent a Sötét Tündért, ahogy az átvágott az ágas-bogas fákkal benőtt erdőn, mely minden egyes lépésével egyre sűrűbbé vált. Eleven, mozgó, lélegző rengeteg volt. Amerre Demóna elhaladt, a liánok mindenre rácsavarodtak, amit csak értek, s a sötétség így egyre csak terjedt, s egyre áthatolhatatlanabbá vált, ahogy az indák a fák tetejét is befonták, s eltakarták az eget. Odalent az árnyak közt a Sötét Tündér képes volt távol tartani magától a tekergő indákat. Bár ő maga nem igazán volt jártas az efféle varázslatban, mégis sikerült az előnyére fordítania. A Sötét Tündért övező mendemondák ellenére az indák nem igazán az ő akaratának engedelmeskedtek. Ő maga is hallotta a pletykákat arról, hogy képes uralni a természetet, s rettenetes erdőket tud mozgósítani, hogy elpusztítsa az ellenségeit. A valóság fényében ez több mint ironikus volt. Maga a természet átkozta meg őt egy múltbeli kihágásáért. Az ellensége volt, s ez az erdő sem viselkedett másként.

Bár az árnyak közt képes volt féken tartani a vadont, nem tudta, hogy mi történne, ha kilépne a fák koronája által vetett árnyék védelméből. Vajon képes lenne visszaverni az erdő támadását, ha kimerészkedne a tűző napra?

Egyelőre azonban elégedetten szemlélte, ahogy az élénkzöld csápok elfonnyadnak és visszahúzódnak a varázsbotjából áradó hő elől. A környező sziklákba kapaszkodó fák is csatlakoztak az indákhoz. A levélzet összezárt előtte, mint valami eleven sereg.

Semmi sem fenyegetőbb egy erdő számára, mint a tűz ígérete.

A Sötét Tündér felkacagott, s egy zölden izzó fénypászmát küldött az ágak felé, amelyek visszahúzódtak a hőség elől. Szinte azt kívánta, bárcsak okot szolgáltatna rá az erdő, hogy felgyújthassa. Ám emlékeztette magát, hogy hova is tart és miért, így egyelőre képes volt féken tartani a vágyát a pusztításra.

Demónának egyáltalán nem volt ínyére ez az út; nem szívesen távolodott el Csipkerózsikától és a szerelmetes hercegétől, aki fenyegetést jelenthetett a terveire. Alig pár nap telt el azóta, hogy a hercegnő megszúrta az ujját az orsóval, s az átok beteljesedett. Demóna utasította a szolgáit, hogy rabolják el Fülöp herceget, és vessék vissza a tömlöcbe, hogy a lehető legtávolabb kerüljön a szendergő hercegnőtől. Nem hagyhatta, hogy beleavatkozzon a nagyszabású tervébe. Ám a Sötét Tündérnek még így is segítségre volt szüksége. Boszorkányokat keresett – olyanokat, akiknek elég hatalmuk volt hozzá, hogy véglegesítsék a Csipkerózsika-átkot, hogy a hercegnő soha többé ne ébredhessen fel. Ha már végezni nem tudott vele, azzal is megelégedett volna, hogy mindörökre az álmok birodalmába száműzze Aurórát. Így a Sötét Tündér az Esthajnal-királyságba indult.

Ó, hogy szeretett volna inkább a szokott módon, a lángokkal utazni! De azt akarta, hogy az Esthajnal-kastélyban lakozó boszorkányok tudjanak az érkezéséről. Időt akart adni nekik, hogy meggyászolhassák a tengeri boszorkányt és a különös nővéreket is, mielőtt odaér. Demóna jól tudta, hogy a rémületük elhomályosítaná a látogatása célját, ha figyelmeztetés nélkül állítana be. Ezért nem sietett, inkább gyalogszerrel indult az Esthajnal-királyságba, szeretett varjainak gyűrűjében. A fák koronája olyan sűrű volt, hogy a fent repkedő madarait sem látta, ám a mágiája elég erős volt hozzá, hogy a szemükön keresztül láthassa az előre vezető utat. A mágia ezen ágát mindennél jobban szerette. Olyan érzés volt, mintha ő is velük repült volna, és semmi sem kötötte volna a földhöz. De igazából erre sem volt szüksége, hogy megtalálja az utat. A boszorkányok szíve vonzotta magához, amely jelzőtűzként világított a távolban, körülvéve koruk leghatalmasabb boszorkányainak maradványaival.

Demóna előreküldte Diablót az Esthajnal-királyságba. Ahogy a madár megkerülte a kastélyt, a Sötét Tündér jól látta a rombolás nyomait, melyek Ursula pusztulásakor keletkeztek. A tengeri boszorkány maradványainak gyűrűjében ott állt az ősi erőd, mely most csak úgy lüktetett a gyűlölettől. Demóna egyáltalán nem kedvelte Ursulát, és cseppet sem sajnálta a halálát. Sőt, úgy vélte, hogy a szárazföldi és tengeri királyságoknak is sokkal jobb lesz egy ilyen hataloméhes és ostoba boszorkány nélkül. Ursula mindannyiuk életét kockára tette, amikor egy olyan veszedelmes varázslatot használt, amelynek most a különös nővérek isszák a levét.

Demóna nem látott a jövőbe, mint egyes boszorkányok és tündérek, ám jó emberismerő volt. Messziről megérezte az egyre növekvő varázserőt, amelyet Ursula gyűjtögetett, és teljesen biztos volt benne, hogy a tengeri boszorkány végül elárulja majd a nővéreket. Csak azt sajnálta, hogy azok nem hallgattak a figyelmeztetésére. A Sötét Tündér egykor maga is közel állt a különös nővérekhez, bár mostanában már inkább holmi távoli rokonoknak érezte őket, akiket épp csak elviselt, és inkább igyekezett elkerülni. Már csak nagy üggyel-bajjal tudta felidézni magában, hogy milyenek voltak régen, s hogy ő mennyire szerette őket. Ám a szeretet érzése már nem volt több holmi homályos emléknél.

Talán jobb is volt így. A különös nővérek terhes nyűggé váltak számára, s az évek múltával egyre tébolyodottabbá váltak. Most azonban már nem érzékelte a jelenlétüket a világban – sem a szívében –, s hirtelen olyan közel érezte magához őket, ahogy már évek óta nem. Megpróbálta felidézni, hogy milyen volt, amikor még gyengéd érzelmekkel viseltetett irántuk – vagy egyáltalán, bárki iránt. De képtelen volt rá. A nővérek már elvesztek a számára; túl messzire sodródtak, ahhoz, hogy a varázserejével elérhette volna őket. A gondolattól már-már elszomorodott.

Szomorúság… ez az érzés is olyan régen volt legutóbb a vendége, hogy már az emléke is múló álomnak tűnt csupán. S a nővérek is pontosan ott voltak: egy álomban, örökké elveszve az ébren lévő világ számára.

Egy álomban bolyongtak. Egyedül.

Demóna bele sem akart gondolni, hogy miről álmodhattak a nővérek, vagy hogy milyen lehetett az álomviláguk. Az álmok földjén való lét voltaképpen az elme legmélyebb és legsötétebb zugaiba kalauzolt el. A Sötét Tündérnek elképzelése sem volt róla, miféle titkok kelhettek életre a nővérek előtt az újdonsült világukban. A gondolatba is beleborzongott, hogy az álomvilágot esetleg a nővérek rémálmai népesíthetik majd be… vajon megtalálják majd az alvó Csipkerózsikát is a saját kis sarkában az álomföldnek?

Hádészba azokkal az ostoba nővérekkel, meg a tükreikkel, a versikéikkel meg az állandó őrültségükkel! Persze muszáj volt megmenteniük a drága kishúgukat…!

A legjobban a tükörben lakozó öreg királyné fogalmazta meg.

– Ahogy közülünk oly sokan, Demóna, azok a hitvány nővérek sem voltak képesek tisztán látni, ha a családjuk került veszélybe.

Demóna csak nevetett az öreg királynén, akit ő Grimhilde néven ismert. Hogy pont ő beszéljen neki a családról való aggodalomról…! Ám a szavai a torkán akadtak, mint érdes kavicsok, s valahogy nem akaródzott neki beszédbe elegyedni az öreg királynéval a lányáról, Hófehérkéről, aki most már a saját birodalmán uralkodott.

Demóna a puszta gondolattól is rosszul volt.

Vajon milyen érzés lehet ilyen pazar életet élni? Távol mindattól a szenvedéstől, amely oly sok királyságot szakított már szét? De nyilván ez is az öreg királyné műve volt. A varázsereje most mintha még erősebb lett volna, mint régen, amikor még élt. Grimhilde még a halál függönyén is átnyúlt, hogy biztonságba helyezze a lányát és annak családját. Talán épp ez volt a büntetése azért, mert megpróbálta megölni Hófehérkét még fiatalkorában. Grimhilde végül átvette az apja helyét a varázstükörben. Így már örökre Hófehérke szolgája maradt, ahogy annak idején az ő apja volt az övé. Arra kárhoztatták, hogy Hófehérke védelmezője legyen – mindörökké. Állandóan figyelte Hófehérkét, még álmában is, s a gyermekein és unokáin is rajta tartotta a szemét. Ily módon biztosított örök boldogságot annak a rettenetes fattyúnak, meg a pereputtyának!

Grimhildének a lánya iránt érzett szeretete jéghideg kődarabként ülte meg Demóna gyomrát. Olyasféle bizsergés támadt benne, amely mintha azt sugallta volna, hogy illene valamit éreznie ezzel kapcsolatban. Egy apró jelzés, hogy ez talán megérinthetné a szívét. Ám ezt is félrelökte a többi közé, melyek a gyomra legmélyén lakoztak. Néha úgy képzelte, olyanok lehetnek ott lenn, mint megannyi darabokra tört sírkő. Vajon összeillenének még…? Nem is értette, hogy mások, jelentéktelenebb emberek hogyan hordozhatnak magukban ennyi mindent. Ő úgy érezte, valósággal összeroppan a súlyuk alatt – ám valahogy ez mégsem következett be. Talán mindenki ugyanígy, a mélybe rejtve hordja az összes terhét. Tökéletes helynek tűnt, mely közel van a szívhez, de mégsem vészesen közel.

A különös nővérek egyszer elmesélték neki, hogy Grimhilde is a gyomrába rejti a fájdalmát. Az öreg királyné úgy érezte, mintha éles üvegszilánkok vagdosnák a bensőjét. Demóna eltöprengett, hogy vajon melyik lehet rosszabb: az ő terhe, vagy Grimhilde fájdalma. A különös nővérek alighanem úgy vélték volna, hogy mindkettő képes lehet elpusztítani a gazdáját. Ám Demóna úgy érezte, hogy a saját bánatának súlya segít őt a földön tartani, s kiegyensúlyozni a lelkét. A fájdalom nélkül talán egyszerűen ellebegett volna.

A nővérek úgy határoztak, hogy azt a nyomorult Hófehérkét és a családját mindenkinek békén kell hagynia, nehogy magukra haragítsák Grimhildét. Csakhogy maga Hófehérke sem kerülhette el teljesen a különös nővéreket, nem igaz? A régi királyné, Grimhilde a lánya álmait nem vigyázhatta. Ez nem az ő feladata volt. S nem az ő birodalma.

Az álom a jó tündérek és a különös nővérek felségterülete volt.