Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

MÁSODIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

HARMADIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Vicente Blasco Ibáñez

A MEZTELEN ASSZONY

fordította:
Kállay Miklós

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-356-3 EPUB
ISBN 978-963-678-357-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
La maja desnuda

első kiadás: 1917.
az elektronikus változat az 1920. körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Jean-Léon Gérôme (1824 – 1904) Római rabszolgapiac
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.

Délelőtt tizenegy óra volt, mikor Mariano Renovales megérkezett a Prado képtárába. Jó néhány éve múlt már, mióta a híres festő utoljára járt itt. Úgy érezte, hogy nem igen vonzzák a halottak. Annyi bizonyos, hogy végtelenül tiszteletreméltóknak érezte őket a dicsőség halotti leple alatt, amelyet századok szőttek számukra. De azon a nézeten volt, hogy a művészet ma már egészen más utakra tért, mint amelyen ők jártak. Rossz iskola volt szerinte az ablakokból hulló hamis világításban tanulmányozni a mások temperamentumán átszűrt valóságot. A tenger egy darabja, a hegynek egy lejtője, egy csapat rongyos ember, »egy jellegzetes fej« egészen más érdeklődést keltett benne, mint a művészetnek ez az ünnepélyes Pantheonja, ahol a neofita elkábulva a benyomások sokaságától úgy érezte, hogy a legmeddőbb zavar lepi meg szellemét.

Renovales mester megállt egy pillanatra a lépcső alján. Nem minden melankólia nélkül szemlélte e helyet, ahol ifjúságának egy részét töltötte: a palotához vivő lejtős pázsitot csenevész bokraival és Szent Jeromos régi, gót templomát, amely hatalmas tömegével fölmagasodott előtte. Azután egy impozáns kőportálés épületre vetette szemét, amely hivalkodóan terpedt el vörnyeges falaival. Az Akadémia! Pfuj! És a művész egyetlen megvető mozdulatba foglalta a Spanyol Akadémiát és a világ valamennyi akadémiáját, ahol a hagyomány és a szabály béklyóba veri és megnyomorítja a gondolat minden szabad megnyilvánulását.

Jeges szél cibálta meg hosszú, őszes szakállát és széleskarimájú puhakalapja szélét. A kalap alól néhány hajfürt bujt elő, amelynek hosszúsága valamikor botrányt okozott, melyet azonban néhány bölcs vágás polgáribb arányokra szorított, mióta a mester hírneve széles körben elterjedt.

A múzeum lépcsője ifjúságát juttatta eszébe. Hány délelőttöt töltött el ebben a nagy épületben Velázquez vásznainak másolásával! Ma már mosolygott a megalázó alkudozásokon, amelyeket végig kellett szenvednie, hogy első másolatait eladhassa. Nagy komoly arca kigyúlt ezekre az emlékekre… Belépett a kapun és benyitott az első üvegajtón. A külső világ zaja nyomban elhalt. Nem hallott már csak fojtott, halk susogást és a látogatók lépteit, amelyek visszhangot vertek a hatalmas teremben. Renovales láttára a két, hosszúbundás kapus olyan mozdulatot tett, mintha fel akart volna állni. Ez az arc nem volt nekik ismeretlen, gyakran látták az újságokban vagy a gyufásdobozokon. Egyszerre csak ráismertek és hódolatteljes mosollyal közeledtek felé: »Jó reggelt, Don Mariano! Van valami kívánsága Renovales úrnak? Hívjuk talán a gondnokot?«

A művész gyors kézmozdulattal lerázta őket és futó pillantást vetett a rotunda nagy vásznaira, amelyek mind a XVII. század háborúinak emlékét hirdették: tábornokok széleskarimájú tollas kalapban, muskétás századok Szent András-keresztes zászlókkal, füstgomolyokból kibukkanó lándzsaerdők. Azután nekivágott az óriási középgalériának. Ment egyenesen előre, néhány gyors pillantást vetve ezekre a képekre, amelyeket mind jól ismert. Hallgatagon üdvözölte a nagy mestereket: Grecót és karcsú szentalakjait, Riberát és fájdalmas és félelmes mozdulatú mártírjait.

Kissé odébb néhány másoló állványába botlott. A Szépművészeti Iskola növendékei voltak ezek, vagy szegényes külsejű fiatal lányok, akik Murillo képeit másolták. A szűzi palástok kékje, a göndörfürtű kis bambínók húsa kövér foltokban jelent meg vásznukon. Ritka könnyedséggel készítették ezeket a jámbor személyek által megrendelt képeket, amelyekre az a sors várt, hogy valamely oratóriumban helyezzék el őket, ahol egy napon majd az évek patinájától bevonva titokzatos életre kelnek. A mester a Velázquezek terme felé irányította lépteit. Látogatásának a múzeumban nem volt más célja, mint hogy megnézze az Udvarhölgyek képének másolatát, amelyen barátja, Székely éppen javában dolgozott. Ez a Székely magyar ember volt, igen derék fiú, akit Renovales Rómában ismert meg még fiatal korában. Székely néhány nappal ezelőtt meglátogatta műtermében és Renovales örömmel látta viszont barátja apró kék szemét és erősen kiugró állát. Székely kitárta két hosszú csontos karját és lelkendező kiáltozással sietett feléje: »Oh maestro, caro maestro!«

Mint sok másodrendű festő, Székely is a tanárságban keresett menedéket. Gondos eleganciája, korrektsége, néhány színes rozetta, amely kabátja kihajtóját ékesítette, eléggé kiemelte hivatalos jellegét. Renovales, aki boldog volt, hogy viszontláthatta barátját, áradozva ragadta meg a kezét és jóakaraté felsőbbséggel hallgatta. Székely tanár volt Budapesten, s minden évben félretett egy kis pénzt, hogy elmehessen a szünidőben Európa valamelyik nagy múzeumát tanulmányozni. Most éppen régóta dédelgetett vágyát valósította meg és Spanyolországba jött.

- Oh caro Mariano, - mondta elragadtatva - Velázquez, quel maestrone!

Egy hete lehetett Madridban. Minden délelőtt a múzeumban dolgozott. Az Udvarhölgyek másolata csaknem be volt fejezve. Nem jönne-e el Renovales megnézni? Megtagadhatta-e a barátságnak ezt a csekély bizonyítékát? A mestert ugyan egyáltalában nem érdekelte az effajta munka, de a magyar festő könyörgése rábírta, hogy végül mégis engedjen. Aznap reggel a modell, aki Renovalesnek ült, kimentette magát, hogy nem jöhet, a mester tehát, megemlékezve ígéretéről, elment a Prádóba...

A Velázquezek termében úgy érezte, hogy szinte áhítat fogja el. Egy festő uralkodott itt, sőt azt lehetett volna mondani: a Festő. A nagy mesterekkel szemben érzett régi ellenszenve egyszeriben eltűnt. Úgy érezte, egészen meghódítja ezeknek a vásznaknak a bája, amelyeket már évek óta nem látott. Sokáig mozdulatlanul, elmerülve szemlélte a halhatatlan műveket, miközben kíváncsi suttogások morajlottak körülötte.

- Renovales! … nini Renovales!

Jövetelének híre, amely a bejárati kaputól indult el, hirtelen elterjedt az egész múzeumban és vele egyidejűleg ért a Velázquezek termébe. A kíváncsiak félbeszakították szemlélődésüket, hogy megbámulják ezt a szép szál legényt, aki annyira elmerültnek látszott, hogy egyáltalán észre se vette a kíváncsiságot, amelyet keltett. A hölgyek szerint közönségesebb volt, mint ahogy arcképei után képzelték. Hogy lehetett valakinek ezzel a hordár-külsővel akkora tehetsége?

A fiatalemberek közelebb mentek a mesterhez, hogy valami különös vonást fedezzenek fölirajta, amelyet utánozhatnak. Az egyik megfogadta, hogy lemásolja a nyakkendője csokrát, másik a haja vágását óhajtotta utánozni.

Renovales végül is észrevette, milyen izgalmat keltett. A másolók buzgóbban festettek, abban a reményben, hogy a mester egy pillantásra méltatja majd képüket, de egyben reszketve ítéletétől is, amelyet munkájukról alkothat. Renovales nem minden büszkeség nélkül sejtette, milyen suttogás jár körülötte szájról-szájra.

- Ez Renovales. Renovales, a híres festő!

A mester néhány pillanatig elnézte a legöregebb másolót. Csaknem vak aggastyán volt ez, akit körülbelül huszonöt éve ismert már, még abból az időből, mikor jómaga is a múzeumot tanulmányozta.

A jó ember, aki változatlanul ezen a helyen ütötte fel sátorfáját, az idő tájt is minden tevékenységét az Ivók című kép másolásának szentelte. Renovales számtalanszor beszélt vele akkoriban, de a vén másolónak halvány sejtelme sem volt róla, hogy abból a suhancból, akivel olyan gyakran elbeszélgetett, híres festő vált.

Valaki a fülébe súgta az aggastyánnak a hírt, amely a múzeum látogatóit egészen megzavarta. Kicsinylően vont vállat és nagy szemüvegén át mélységes gúnnyal szegezte a mesterre két nagy szemét, amely olyan volt, mint valami szörnyű halé. Összesűrítette ebben a tekintetben minden gyűlöletét, amelyet ez iránt a beérkezett művész iránt érzett Szerinte Renovales megrabolta azokat a szegény festőket, akik pártfogás hiányában nem tudtak előretörni. Az öreg a tiltakozás és megvetés jeléül még egyszer vállat vont, azután tovább folytatta ezredik másolatát az Ivók képéről.

Renovales bement a kis terembe, amelyben az Udvarhölgyek képe függött. A híres kép előtt Székelyt pillantotta meg festőállványa fölé hajolva. Kis fehér kalapja hátra volt csapva és szabadon hagyta homlokát, amelyet ráncokba vont a megfeszített figyelem, hogy a másolat pontos legyen.

Mikor a magyar művész a mestert megpillantotta, serényen emelkedett fel és miután meg-köszönte a látogatásit, megmutatta neki másolatát. Aprólékos pontosságú volt, de nem akadt benne semmi abból a csodálatos elevenségből, mely az eredetibe lelket öntött.

- Ti piace? - kérdezte a magyar s aggódón szögezte szemét a mesterre, mintha ki akarta volna találni gondolatát. Ez közömbösségét élénk dicséretek mögé rejtette, amelyeknek hangját túloznia kellett, hogy megnyugtató feleletet adjon a másiknak, aki folyton csak azt kérdezte nagy szorongón: E verő? E verő? Végül is megnyugodott a másoló s áradozva ragadta meg a mester kezét:

- Sono contento, maestro... Sono contento.

Nem akart többé megválni Renovalestől, unszolta, jöjjön vele reggelizni, hogy felújíthassák ifjúságuk vidám emlékeit. A magyar unszolására, aki olyan drámai mozdulattal ragadta meg a kezét, mintha a visszautasítás halálát jelentette volna, Renovales végül is elfogadta a meghívást.

De míg arra várt, hogy Székely néhány utolsó ecsetvonást tegyen művén, amelyet még szükségesnek vélt, a mester végigjárta a múzeumot, hogy régi emlékeit fölidézze.

Először is visszament a Velázquezek termébe, hogy még egyszer megbámulja ezt a csodálatos művészetet. De úgy érezte, mintha ezek a vásznak mind valami mély szomorúságot árasztottak volna magukból. A szerencsétlen don Diego! A spanyol történelem legünnepélyesebb szomorúságé korszakában született. Ö, aki teljes pompájában tudta volna festeni a meztelenséget abban a korban élt, amikor a nőalakok öblös szoknyájuk furcsa harangjával fantasztikus teknősbékáknak látszottak, amelyeknek teknőjéből emberi törzs bújt elő. Velázquez azt festette, amit látott: félelem és álszenteskedés tükröződött modelljeinek szemében. Egy romlásnak indult nemzet kényszeredett vidámsága, amely a barokkért és a kicsavart dolgokért lelkesedett, torz és elkorcsosult lényeket kedvelő, különös ízlésben nyilvánult meg. Beteg testű és a pokol félelmétől gyötört lelkű uralkodók komor szelleme tükröződött ezeken a remekműveken, amelyek nem kevesebb szomorúságot keltettek, mint csodálatot...

Renovales az emberre is gondolt, erre az egykedvű don Diegóra, akinek dicsőséges neve együtt szerepelt az Udvar személyzetének névsorán az udvari bolondokéval és a borbélyokéval. Csak néha-néha vette fel azt a három pesetát, amely a királyi festő salláriumát jelentette.

Milyen megaláztatásokat kellett elszenvednie, főleg utolsó éveiben, mikor a Szent Jakab-keresztet óhajtotta elnyerni. Ki kellett jelentenie a Rend Tanácsa előtt, hogy soha nem fizettette meg képeit. Mintha bizony bűn lett volna a munkáját megfizettetni! És mindig inkább királyi szolgának kijáró címét és nem művész voltát kellett előtérbe helyeznie...

Milyen boldog idő a mienk! A művészeknek nincs más uruk, mint a közönség.

Renovales a középső galéria felé irányította lépteit, hogy megszemlélje kedvelt festőjének, Goyának: műveit.

Két fal jórészét elfoglalták. Egyik oldalon voltak a Bourbon-házból származó hercegek arcképei: uralkodók, akiknek fejét mintha agyonnyomták volna a nehéz hajporos parókák, hercegnők, akiknek csak a szeme élt a vértelen arcban. Különös találkozása a sorsnak: mind a két festő egy-egy dinasztia erkölcsi összeroppanásának tanúja volt. Velázquez termében csenevész és sápadt, előreugró nagyállú, a pokol félelmétől lenyűgözött szemű királyok képiéi függtek, Goya termében pedig zsírtól elnehezedett uralkodók, duzzadt ajkú, rest és kifejezéstelen szemű kövér királyok sorakoztak. Az Ausztriai-ház hercegei mintha minden cél nélkül lovagoltak volna a homályos tájon, amelyet havas csúcsok határoltak. A hájas Bourbonok nehezen vonszolták magukat roppant lábikráikon s csak vadászataikra és bamba cselszövényeikre volt gondjuk. Amazokat durva arcú nemes urak és gyermekes vonású infánsok vették körül, ezeket tarka-barka öltözetekben, - skarlát színű gallérokban, fekete mantillákban hivalkodó népség - az a fajta, amelyet már régóta tökéletesen elpuhultnak tartottak, amelyről azonban egyszerre váratlanul kiderült, hogy csupa hősiesség. Ezeket az éhes hidalgókat, akiket Goya először vidám nemtörődömségükben festett, úgy ábrázolta később, amint késsel kezükben támadják meg a vad be-törőket, akik leigázták Európát

A művészet, gondolta Renovales, közvetlen befolyása alatt áll a környezetnek, amelyben ki-fejlődik. Goya viharos korszakot élt át Tanúja volt a népiélek föltámadásának. Ezért is van a festészetében valami forrongó láz, valami hősi nagyság, amelyet hiába keresnénk Velázquez képein, aki egy unatkozó Udvar egyhangú életében vett részt, ahová csak távoli háborúk híre jutott el.

De a művész csakhamar hátat fordított a fehér fátylakba öltöztetett hölgyeknek, hogy egész figyelmét egy meztelen alakra összpontosítsa, amely tündöklő ragyogásával mintha egészen kivált volna a környező vásznak árnyából. Hosszasan ás közelről nézte a képet, azután csendesen távolodott anélkül, hogy egy percre levette volna róla a szemét és végül leült szemben vele egy padra.

- Goya asszonya... A Meztelen asszony.

Akaratlanul is hangosan ismételte ezeket a szavakat, mintha az emlékek egész világát idézte volna fel magában. Elragadtatással szemlélte ezt a törékeny bájú s szinte világítóan meztelen testet, amelyből mintha az élet fénye ragyogott volna ki. Kecses kis nő volt, karcsú és törékeny vonalú, az igazi spanyol Vénusz. Keskeny ajkára mintha örök mosoly merevedett volna. Ámbraszín szeme megzavart meleg nézésével. Keble merészen duzzadt. Gömbölyű és sima térdét és pici lábát, amely finom rózsás ujjakban végződött, mint valami gyermeké, fény simogatta. Testének többi részét könnyed árny borította.

- Goya asszonya... A Meztelen asszony.

De most egészen halkan mondta a mester ezeket a szavakat, miközben mosoly lebbent el az ajkán.

Nem volt egyedül. Az arra haladó kíváncsi csoportok pillanatonként elvették előle a kilátást a vászonra. Már délre járt az idő és a kőművesek, akik a szomszédban dolgoztak, felhasználták pihenőjük perceit, hogy bekukkantsanak ebibe a számukra olyan új világba.

Súlyos lépteik hangosan kopogtak a parketten. Közölték egymással benyomásaikat. Az állig fegyverzett harcosok vívták ki különösen csodálatukat. Sietségükben, hogy mennél több új csodát fedezzenek fel, hamarosan átmentek a szomszéd csarnokokba.

Néhány csoport hölgy jött be ezután a terembe. Valamennyien ugyanazzal a konvencionális mozdulattal csodálkoztak rá a mester vásznaira és valamennyien egyformán sajnálkoztak rajta, hogy a régi jó idők divatja: a fekete rojttal borított szoknya, a bő mantilla és a magas fésű eltűnt. De hirtelen ajkbiggyesztve gyorsították meg lépteiket a csarnok vége felé. Mintha valami titkos ösztön figyelmeztette volna őket. Még mielőtt látták volna, megsejtették ott a híres Meztelen asszonyt és szigorú arccal haladtak el a vászon előtt, meg sem álltak, csak a következő teremben, amelyben a Murillók függtek.

A Természettől való százados és egészen keresztény borzalom, a meztelenség gyűlölete támadt fel lelkükben. Hogy is lehet megtűrni ilyen szörnyűségeket ebben az épületben, amelyet szentek és aszkéták népesítenek be!

Renovales azonban fölébe helyezte ezt a vásznat mind a többinek. Az előítéletek alól felszabadult művészetnek első kifejezését látta benne. Goya előtt három évszázadon át egyetlen spanyol festő sem merte a női testet ábrázolni! Pedig nem az isteni meztelenség volt-e minden országban a művészet legelső ihletője? Az igaz, hogy külföldön őrizték Velázqueznek egy Vénuszát. Ez a kép azonban nem a művész spontán elhatározásából fakadt, hanem egy Király rendelte meg, akinek az volt a vágya, hogy az Itáliában vásárolt aktok közé egy nagynevű spanyol művész vásznát is besorozza.

Századokon át súlyos és merev ráncú köpenyék és groteszk, tunikás szoknyák alá írejtették a női testet. Az emberi test szépsége megrémítette a nagy művészeket, akik keresztet festettek a mellre és rózsafüzért a hátra. Mint ahogy a buzgó hivő a hatalmas palástba burkolt Szüzet szemléli és nem kérdi magától, vájjon igazi testet vagy három vasrudat takar-e a palást, úgy ábrázolt a festő ruhákat és rongyokat és még csak gondolni sem mert rá, mit takarhatnak ezek. Megbélyegezték a meztelenséget. Eltaszították maguktól az életörömét. Hiába ragyogta be a velenceinél fényesebb nap, hiába öntötte el a flandriainál melegebb fény a spanyol földet, a művészet zord és komor maradt itt... Szürke egek, fekete földek, szerzetesi alakok, - a spanyol festők ecsetje ezt festette változatlanul.

Ez a Meztelen asszony, aki bodros fejét keresztbefont karjára támasztotta, a művészet feltámadását jelentette.

Renovales összehasonlította gondolatban ezt a két egymástól annyira különböző mestert. A hideg és kimért Velázquezben volt valami a régi márványpaloták impozáns méltóságából, Goya hatalmas és vonagló hegyre emlékeztetett. Velázquez életét egy szóban össze lehetett foglalni: festett. Soha, spanyolországi vagy olaszországi utazásai alatt, nem érzett semmi más vágyat, csak hogy egyre új képeket lásson. És a Költő-Király udvarában, mindig vigyázz-állásban modellje előtt, amely ma egy udvari bolondot, holnap egy infánsnőt ábrázolt, soha nem törekedett másra, csak hogy feljebb emelkedjen a királyi szolgák ranglétráján.

Goya élt is. Ennek a művész-nagyúrnak élete úgy tűnik fel, mint valami regény tele titokzatos szerelmekkel. Ha tanítványai műtermének kárpitjait fölemelték, királyi szoknyát láthattak az ölében. Csodálatos aktjait úgy festette, hogy előbb az összetúrt ágyon figyelte meg őket és a legenda előkelő nevekkel ruházta fel mindazokat, akiknek képét ecsetje halhatatlanná tette.

Renovales irigyelte. Miért nem élhetett ő is, akárcsak Goya, fantáziájának, mint valami szabad és tündöklő tollú madár, amely magasan röpül az emberiség baromfiudvara fölött!

Sajnos, élete hasonló volt Don Diego lapos és egyhangú életéhez. Festett, de nem élt. Dicsérték a képeit hűségükért, igazságukért, világosságukért, de hiányzott belőlük valami, ami belőle magából is hiányzott, az a szabad lendület, amely kitör a mindennapi lét korlátái közül.

Nagy mesternek tekintették, aranyért vásárolták meg minden alkotását, de ezeknek a képeknek a közönség ízléséhez kellett alkalmazkodniuk és nem a saját ízléséhez. Fényűző életet folytatott. Pompás villájában ott élt vele a felesége, aki hitt a tehetségében és leánya, már csaknem kifejlett nő, akinek szépsége izgalmas dobogásra kényszerítette a fiatalság szívét. A bankban ezrével voltak durói, kitűnően tudta irányítani az ügynökeit s ha hivatalos ünnepségeken vett részt, tele volt a frakkja kitüntetésekkel. Az előkelő társaság hölgyei csak vele készítették portréikat.

Valamikor csak színeinek merészsége keltett heves ellenmondást, mert ami az emberi test festését illeti, alig ábrázolt mást, mint tagbaszakadt munkásokat vagy pufók gyermekeket. Békésen gyümölcsöztette csodálatos ügyességét, mint mások az üzleteiket.

Minek a hiányát érezte hát? Hej!... Renovales gúnyosan mosolygott. Az élete kavargón suhant el emlékezetében… Még egyszer rászögezte szemét erre a fehér és világító női testre, amely mintha őt nézte volna és magában csüggedten és keserűen ismételte: »Goya asszonya... A Meztelen Asszony...«

II.

Mikor Renovales gyermekkorára gondolt, úgy rémlett neki, mintha kalapácsütések szüntelen zaját hallaná mindig. Az izzó vas reggeltől estig ott nyögött az üllőn. A házban remegtek a falak és reszketett a kis szoba padlója is, ahol Mariano a földön ülve játszott egy sápadt, komoly és mélyszemű asszony mellett. Ez a szakadatlan kalapálás, amely még Mariano születésének is kísérőzenéje volt, már hajnalban kiugrasztotta az ágyból minden reggel. Azután beszaladt a kovács-műhelybe, ahol a tűzhelynél melegedett.

Apja, a kormos, bozontos kovács, ide-oda futott vasrudakat forgatva a tűzben, egy-egy ráspolyt kapva a kezében, vagy parancsokat kiabálva sztentori hangon, amely túlharsogta a lármát.

A félhomályban pattogva csillogott a nyalábokban szálló szikra, mintha aranylegyek rajzoltak volna.

- Vigyázz, kicsikém! - szólt rá az apja hatalmas mancsát a gyermek bodros fejére téve.

A kisfiút vonzotta az izzó vas vörös fénye és gyakran megpróbálta kézbe kaparintani szilánkjait, amelyek úgy csillogtak a padlón, mint földre hullott kis csillagok. Apja kituszkolta a kovács-műhelyből s a fekete ajtó túlsó felén vöröslő rónákat pillantott meg, amelyeket áradón öntött el a fény, fenyvesekkel borított hegyeket és a hegyek közé mélyedő kis völgyekben hosszan elnyúló szilfasorokat.

A kovácsműhely lármája mintha lázas tevékenységre ösztökélte volna a gyermeket. Nyolc éves korában belekapaszkodott a fújtató kötelébe és teljes erejével húzta, ámulva a szikrabokrétákon, amelyeket a légáramlat a szénből kihajtott. A derék ciklop boldog volt, hogy ilyen életerős a fia, akinek öklét máris rettegték a falubeli suhancok. Az ő vére volt ez - gyönge és beteges anyjától nem örökölt semmit, csak a magány és a csönd szeretetét, amely arra ösztönözte, hogy órákig elnézze a mezőket, mikor lázas munkakedve eltűnt.

Mariano utálta az iskolát és mély ellenszenvet érzett a betűk iránt: erős keze reszketett, ha írnia kellett, viszont meglepte övéit azzal a könnyedséggel, amellyel a tárgyak képét rajzolgatta. A zsebe mindig tele volt apró széndarabokkal és ha fehér falat látott, nem tudta megállni, hogy tele ne rajzolja mindenféle alakokkal, amelyek éppen megkapták a tekintetét.

A kovácsműhely falai egészen feketék voltak a gyermek rajzaitól. Dugóhúzófarkú malacok kocogtak a falon, s a hájas menet közepén kivált a kovácsnak és segédjének profilja. A kis Mariano, hogy minden tévedést kiküszöböljön személyazonosságukra vonatkozóan, a nevüket is aláírta.

Mikor a kovács egy-egy újabb rajzot fedezett fel, annyira elfogta a lelkesedés, hogy elfelejtett szemrehányást tenni a gyereknek az iskolakerülés miatt. A főtéren álló kocsma falára a törzsvendégek fejét rajzolta fel a gyerek, és a gazda, aki büszkén mutogatta a rajzokat, nem engedte meg, hogy bemeszeljék a falat, mert félt, hogy eltűnnek róla. A parókia falára egy Szent- Szüzet rajzolt Mariano s a Szűz előtt ámulva álltak meg a falu jámbor vénasszonyai.

A kovács gyönyörűségtől pirulva (hallgatta a kisfiúra vonatkozó dicséreteket, mintha csak neki szóltak volna. És beleegyezően bólintott, mikor a falu elöljárói arról beszéltek, hogy kellene valamit csinálni a gyerek jövője érdekében. De hogy fogjon hozzá? Annyi azonban bizonyos volt, hogy Mariano már nem fogja ütni a vasat, mint az apja.

Talán belőle is olyan jelentős személyiség lesz, mint az a don Rafael, aki szenteket festett a kerület székhelyén s aki a festészetet tanította egy képekkel tele hatalmas épületben. Nyáron a völgyben elterülő birtokára költözött egész családjával.

Don Rafael rendkívül tekintélyes külsejű, komoly férfiú volt. Sovány, halványrózsaszín arca mereven ült redingotja fölött, amelyet úgy hordott, mint valami kámzsát.

A falu templomában nem mindennapi képe függött: egy Madonna, amelynek olyan édeskés színei voltak, mint az olvadt cukor s amely ámulatba ejtette a híveket. Csodálatos különlegessége volt a képnek, hogy a Szűz folyton a nézőre szögezte szemét, akárhogy változtatta is a helyét közben. Igazi csoda volt ez! Hogy is tudta ez a derék úr megfesteni ezt a természetfölötti vásznat? ezt a rendkívüli festményt, amelyet egy angol aranyfontokért akart megvásárolni? (Ezt az angolt különben senkisem látta, de mindenki lekicsinylő gúnnyal beszélt az ajánlatról. Mintha bizony az eretnekek, még ha milliomosok voltak is, rá tudták volna venni őket, hogy megváljanak képüktől.)

Mikor a plébános meglátogatta dón Rafaelt, (hogy a gyermekről beszéljen vele, a nagy ember már tudott a fiúcska ügyességéről. Látta rajzait a faluban és elismerte tehetségét. Nagy kár lett volna, ha nem vezetik a helyes útra. Magához kérette hát a kovácsot és fiát, akik az izgalomtól remegve léptek be a magtárba, amelyet a festő műteremmé alakíttatott át. Nyár vége felé a derék kovács rászánta magát, hogy követni fogja dón Rafael tanácsait. Ha már ez volt olyan jó, hogy érdeklődött a fia iránt, akkor ő, az apa, csak nem gördít akadályokat a gyermeke jövője elé! Nyilvánvaló volt, hogy néhány évvel tovább kell majd dolgoznia a kovácsműhelyben és utolsó éveit is az üllő mellett kell töltenie segítség és utód nélkül. De ha már fia arra volt hivatva, hogy nagy ember legyen belőle, igazán bűn lett volna útját vágni!

Ami Mariano anyját illeti, aki napról-napra gyöngébb és sápadtabb lett, ő bizony sokat siránkozott fia elutazása miatt, mintha bizony a kerület fővárosa a világ végén lett volna

- Isten veled, kis fiam, sose látlak többé.

És Mariano csakugyan (utoljára látta akkor a fakó arcot, amelynek vonásait később hiába próbálta megrögzíteni emlékezetében.

A városban Mariano élete egészen megváltozott. Végre megértette, amit eddig csak zavarosan keresgélt: a művészet titka feltárult előtte azokon a csendes délutánokon, amelyeket a régi kolostorban töltött, ahol a városi múzeum volt elhelyezve.

Mesterének házánál Mariano növendék és szolga volt egyszemélyiben. Gyakran küldték egy- egy levéllel a dékán úrhoz, vagy valamelyik kanonokhoz, don Rafael barátaihoz, akik összejártak műtermében egy kis csevegésre.

Mariano e küldetései közben nem egyszer bekerült a zárda társalgójába és látta a sűrű rács mögött megjelenő fehér vagy fekete árnyakat, amelyek robusztus fiatalságától elbájolva kíváncsian kérdezgették. Gyakran édességeket csúsztattak át néki a rácson, majd szelíd szóval búcsúztak el tőle, miután bölcs tanácsokat intéztek hozzá.

- Légy jó, Marianito. Tanulj jól! Imádkozzál szépen! Az Úr segítségével belőled is olyan nagy ember lesz talán, mint amilyen dón Rafael, aki a legkiválóbb festő a világon.

Milyen nevethetnékje támadt később a mű-vésznek, mikor arra az együgyűségre gondolt, amellyel maga is osztotta ezt a határtalan csodálatot mestere iránt!

Délelőtt a tanítás alatt megbotránkozott növendéktársainak rendetlenségein, mert ezek állandóan megzavarták a tanár oktatását. Délután is mestere mellett maradt Milyen izgalom fogta el, mikor először adták kezébe a palettát és megengedték neki, hogy lemásoljon egy szent Jánost ábrázoló kis vásznat, amelyet dón Rafael éppen akkor fejezett be. A siheder a feszült figyelemtől összeráncolt képpel, minden erejét megfeszítve igyekezett utánozni a mester művét, míg ez utóbbi, anélkül, hogy a saját munkáját abbahagyta volna, elárasztotta tanácsaival.

Don Rafael szerint a festménynek vallásosnak kellett lennie. A híres vásznakat mind a vallás inspirálta. A festészetnek eszményi tőnek kellett lennie és nem úgy ábrázolni a dolgokat, amilyenek voltak, hanem amilyeneknek kellett volna lenniük. Marianonak tehát le kellett mondania arról, hogy a mi durva világunkat ábrázolja: embereket, állatokat, sőt tájakat is. Az engedelmes gyermek ennélfogva igyekezett »idealista« lenni és elsajátítani azt a szelíd nyugalmat, amely mesterének adománya volt.

Don Rafael minden áldott reggel, mielőtt belekezdett volna csodálatos remekműveinek készítésébe, melyekre az egész vidék büszkeséggel nézett, elment gyónni.

Így szabadította meg lelkét minden előítélettől és minden mellékgondolat nélkül láthatott munkához. A művésznek tisztának kell lennie, így dón Rafael is szüzességi fogadalmat tett, mikor már ötven éves elmúlt (kissé későn, jegyezhetik meg, de mentségére legyen mondva, hogy addig valóságos mintaképe volt a házastársi hűségnek). Számos leánya született, akiknek jelenléte azonban kellemetlen volt most számára, mert élő emlékei voltak régebbi, szégyenletes anyagiasságának Néhány közülük szerencsére apáca volt már, néhány pedig annak készült és a művész mindig megörült, valahányszor tisztátalan múltjának egy-egy tanúja eltávozott tőle. Bár változatlanul ugyanaz a Szűz volt az örök téma, amelyet a nagy festő kidolgozott, olykor mégis hirtelen bizonytalanság fogta el.

- Marianito, - mondta titokzatosan tanítványának - kérni fogod az »urakat«, hogy ne fáradjanak ide holnap, mert ülésünk lesz.

És a mester tekintélyes barátai előtt bezárt műterem megnyílt Rodriguez, a községi rendőr előtt, aki döngő léptekkel, harciasán hegyesre fent bajusza közé ragadt szivarral a szájában, kezével kardja markolatát szorongatva lépett be oda. Rodriguez, akit részegeskedése miatt elcsaptak a polgárőrségtől, modell lett. Másrészről, dón Rafael támogatása segítségével, akiben bizonyos félelmet keltett, kinevezték községi rendőrnek.

- Don Rafael, - mondotta neki arcába fújva pálinkától bűzös leheletét - maga az én édesapám és ha valaki kezet merne emelni magára, annak ellátom a baját.

Rodriguez földre dobta sapkáját, odanyújtotta Marianonak nagy görbe kardját és egy láda fenekéről fehér gyapjú tunikát és rongyos kék palástot húzott elő, melyet ügyesen redőzött testére.

Mariano kerekre nyílt szemmel bámulta és még csak esze ágában sem volt nevetni. Ezek itt a művészet titkai voltak, amelyeknek ismerete csak azok számára volt fenntartva, akiknek megadatott az a szerencse, hogy egy nagy művész bizalmas közelségében élhettek.

- Készen vagyunk. Rodriguez? - kérdezte dón Rafael türelmetlenül.

És Rodriguez előkelőén beburkolódzva fürdőköpenyébe, felállt, keresztbe fonta karját és a mennyezetre emelve vad szemét zavartalanul tovább rágta a bagót, amelytől vörös volt a bajusza. A mester csak arra használta modelljét, hogy tanulmányozza a drapéria ráncait, amely alatt teljesen el kellett tűnnie minden emberi testnek. Soha nem támadt az a gondolata, hogy egy nőt lefessem Ez annyi lett volna, mint dicsőíteni a testet, kihívni a kísértést. Beérte Rodriguezzel: idealistának kellett lenni.

A modell megőrizte misztikus pózát, eltemetve testét ruhája megszámlálhatatlan ránca közé, amelyekből csak szolgálati csizmájának otromba orra látszott ki, míg tömpe orrú arca, amelyet durvaszálú, kócos haj koronázott, mereven bámult az égre és egészen elveszett a szivar füstjének felhőiben.

Rodriguez, aki csakhamar elunta dón Rafaelnek és tanítványának némaságát, előbb krákogni és köhögni kezdett, azután nem tudta tovább türtőztetni magát és belefogott hőstetteinek elbeszélésébe. Hősi és kedves korszak volt ez, amelyben csendőri minősége lehetővé tette számára, hogy jegyzőkönyvet vegyen fel az emberekkel, miután előbb jól elagyabugyálta őket! Ezekre az emlékekre egészen tűzbe jött a Szűz, vérszomjas remegés választotta szét két összefont mancsát s az öltözék ráncainak rendje megbomlott És a Szűz rezes hangján már csak a dühös ütlegekről beszélt, a foglyok lelövéséről, akiket, hogy tettüket igazolják, szökési kísérlettel vádoltak. Szitkok, káromkodások és trágár szavak tarkázták ezt a tajtékzó szóáradatot.

- Rodriguez! Rodriguez! - tiltakozott rémülten don Rafael.

- Parancsára, don Rafael!

És a Szűz visszalökve szája sarkába a bagót, olyan hatalmas lendülettel fonta újra keresztbe karját, hogy tunikája alól előbújt vöröspaszomántos rendőrnadrágja.

Mariano kétségbeesetten állt vászna előtt. Érezte, hogy nem tud mást festeni, csak azt, amit lát. Ami a fehér tunikát illeti, az még csak hagyján! De hasztalan hívta segítségül képzeletét, hogy égi arccal helyettesítse Rodriguez torzonborz ábrázatát. Mély bámulattal adózott don Rafaelnek, aki oda se nézett ennek a kis nehézségnek és csakhamar elfelejtette a vad pofát s kifejezéstelen, gyermeki arcot festett helyébe.

Az idő csak még jobban kiélesítette ezt az el-lentétet mester és tanítványa közt. Az iskolában növendéktársai elismerték a fiatal Renovales felsőbbségét. Néhány tanár, aki ellenséges viszonyban volt iá mesterrel, sajnálattal látta, hogy szép tehetsége elsekélyesedik a »szentmázoló« befolyása következtében. Don Rafael pedig iszonyattal szemlélte a rajzokat: a fejeket és tájképeket, amelyeket Mariano a műtermen kívül készített. Az volt a felfogása, hogy a természetnek ez a pontos megfigyelése tele van rettenetes materializmussal és megpróbálta visszavezetni a helyes útra a fiút, akit engedelmes természetéért és tisztaságáért nagyon szeretett. Ha őt akarná követni, meg volna alapítva szerencséje, örökölné műtermét és hírnevét. Egész kis vagyont gyűjthetne, mint ő (mert don Rafael idealizmusa segítségével csinos villát és töméntelen földet szerzett a faluban). Az bizonyos, hogy az elszegényedett egyház nem tanúsíthatott olyan bőkezűséget, mint a múltban, de a megrendelések nem voltak ritkák és mindent összevéve egy Mária-kép, egész mennyei tisztaságában, alig került három napi munkába…

De a fiatal Renovales keserűn rázta fejét.

- Lehetetlenség, Mester. Ostoba fickó vagyok én. Nem tudok kitalálni semmit. Csak azt tudom festeni, amit látok.

És ha hozzájuthatott, hogy természet után dolgozhatott a műteremben, valóságos mámor fogta el. Don Rafael földre sújtva fedezett fel háza minden zugában meztelen rajzokat. Micsoda szégyen! Növendékének haladása különben is kellemetlen érzést keltett benne.

Ebben a festészetben valami olyan életerő volt, amely hiányzott az övéből... Néhány kanonok barátja már a fiatal Marianovai készíttette el arcképét, mert bámulta rajzának biztosságát.

Egy napon azután a mester kenyértörésre vitte a dolgot tanítványával:

- Marianito, - szólt rá a fiúra - tudod, hogy úgy szeretlek, mint a tulajdon fiamat. De azt hiszem, hiába vesztegeted itt az idődet. Madridba kellene menned. Ott megtalálhatnád azokat, akik a te módszered szerint dolgoznak.

Mariano anyja már meghalt. Ami apját illeti, az még mindig verte a vasat. Mikor látta, hogy a gyerek néhány duróval jön haza, amelyet arc-képeivel keresett, úgy megörült, mintha egész vagyonról lett volna szó. El nem tudta hinni, hogy valaki pénzt adjon ilyen mázolásokért. Don Rafael levele meggyőzte róla. Mivel ilyen tudós úr tanácsolta, hogy fia Madridba utazzon, nem tehetett egyebet, mint hajlott a tanácsra.

- Menj csak fiacskám. Próbálj meg egy kis pénzt keresni, mert szegény öreg apád úgyse sokáig tud már segíteni.

Renovales hát Madridba került tizenhatéves korában. Hogy egyedülvalóságának nyomasztó érzését elűzze, dühödten látott munkához. Délelőttjeit a Prado képtárában töltötte, hogy valamennyi fejet lemásoljon Velázquez képein. Az volt az érzése, hogy úgy élt eddig, mint a vak... Este akvarelleket festett padlásműtermében. Né-hány másolatának árából éldegélt és abból a sovány kosztpénzből, amelyet az apja küldött neki. Nyomorúságos élet volt bíz ez. És később mégis nem minden sajnálkozás nélkül idézte emlékébe a nélkülözésnek ezeket az éveit. Mert valósággal az ábrándok napja ragyogta be őket. Micsoda pompás lakomája volt ez a reménységeknek! Mindennap valami új felfedezésre jött rá. Mint egy vad tyúk, amely a nyílt mezőn futkároz, úgy tévelygett Renovales, szabad fantáziáját követve, a művészet roppant birodalmában és ezek a kiruccanások megannyi botrányt idéztek elő, amelyek azonban végeredményben egy új hírnév hajnalhasadását jelentették. Az öregebb mesterek elismerték, hogy »van valami a begyében«. Társai azt állították, hogy »óriási« tehetség és nem haboztak még csupa járatlansággal tele műveit az általános hírnévnek örvendő, nagy mesterek műveihez hasonlítani.

Az ellenállás, amelyet Renovalesnek le kellett győznie, hogy a Római Intézet ösztöndíját elnyerje, egész kis forradalmat idézett elő. Az ifjúság, amely csak rá esküdött, attól tartva, hogy a »régiek« fel akarják áldozni bálványát, ezer fenyegetéssel hozakodott elő. De Renovales elvitathatatlan felsőbbsége biztosította számára a győzelmet. Ünnepi lakomákat rendeztek tiszteletére. Beszéltek róla az újságokban. És a vén kovács Madridba utazott, hogy ő is beszívjon valamit a dicsőségnek abból a légköréből, amely fiát körülvette.

Rómában kegyetlen csalódás várt Renovalesre. Honfitársai hidegen fogadták. A fiatalok veszedelmes vetélytársat láttak benne és bukását kívánták. Az idősebbek rosszakaratú kíváncsisággal fürkészték. Ez hát az a kovácsivadék, akiről a nyilvánosság annyit beszél. De Madrid nem volt Róma. Majd meglátják ők, mire képes ez a lángész. Renovales római tartózkodásának első hónapjaiban semmit sem csinált. Azoknak, akik álnokul képei után kérdezősködtek, csak egy vállrándítással felelt Nem azért jött Rómába, hogy fessen, hanem hogy tanuljon. Több mint hat hónapot azzal töltött, hogy krétával kezében járta be az összes múzeumokat. Festékes kazettái pedig ott hevertek bezárva műterme egyik zugában.

Csakhamar meggyűlölte a nagy várost azért az életért, amelyet a művészek ott folytattak. Még az ösztöndíjak hasznossága is kétségesnek tűnt fel a szemében. Róma nem iskola volt, hanem vásár. Mintha a művészet valamennyi kufárja itt adott volna egymásnak találkozót és a művészek mind, fiatalok, öregek, hírnevesek és ismeretlenek egyaránt engedtek ajánlataiknak. Csak a piac számára festettek néhány német zsidó biztatására, akik bejárták a műtermeket és elfecsegték, milyen fajta és milyen méretű képek divatosak Európában és Amerikában.

Azokban a műtermekben, amelyeket Renovales meglátogatott, csak zsánerképek festésével foglalkoztak. Ehhez jó volt néhány egyszerű manöken. Vagy legfeljebb egy-két chocharo-t béreltek a piazza di Spagnan, a Toinità de Monti lépesője mellett. Rettenetesen hiányzott ezeken a vásznakon a változatosság, nem igen lehetett válogatni, csak barna parasztiasszonyok (zöld szoknya, fekete derék, fehér főkötő) és kecskebőrökbe burkolt, hegyessüvegű vénemberek között.

A művészek egymás iránti becsülése az évenként besöpört lírák mennyiségével állt arányiban. A legnagyobb tisztelet hangján beszéltek azokról a jeles mesterekről, akik valóságos vagyont préseltek ki a párizsi és chicagói milliomosokból egy-egy műteremben festett kis képükért. Renovales felháborodott ezen. Mi szükség volt ezért Rómába küldeni a festőket!?

Mivel honfitársai rossz szemmel néztek rá nyers jelleme, szókimondó beszéde és becsületessége miatt, amely visszautasíttatta vele a képkereskedők minden megrendelését, Renovales más országok művészeivel keresett összeköttetést és Róma nemzetközi fiatalságában csakhamar népszerűvé vált munkaereje és vidám kedélye révén.

Mariano húsz éves korában atléta termetű legény volt. Egy napon fiatal angol barátainak egyike Ruskin egy fejezetét olvasta fel tiszteletére: »a plasztikai művészetek lényegéhez hozzá tartozik a testi erő«. Egy beteg ember lehet nagy költő, híres zenész. De ahhoz, hogy valaki Michel Angelo vagy Tiziano lehessen, nemcsak kivételes lélekre, hanem életerős testre is van szükség. Leonardo da Vinci egy lópatkót eltört puszta kézzel. A reneszánsz szobrászai roppant márványtömböket faragtak titáni karjukkal, vagy a kemény bronzot vájták vésőjükkel... A nagy festők gyakran építészek is voltak és gyakran lehetett őket látni, amint porosan, piszkosan maguk is tevékeny részt vettek azokban a munkákban, amelyeket vezettek. Renovales figyelmesen hallgatta a nagy angol esztéta szavait. Maga is úgy érezte, hogy erős lélek lakik atlétái testében.

A modellekkel való mindennapos érintkezés ellenére is egészen szűzi volt eddig a fiatal művész élete. A futó szerelmektől csak (utálattal tudott elfordulni... Minden fizikai energiáját testi gyakorlatokra fordította. A Villa Medici francia festőivel vívott, az angoloktól és az amerikaiaktól bokszolni tanult. A német művészekkel kirándulásokat rendezett Róma környékére, amelyekről napokon át beszéltek a Corso kávéházaiban. Sztentori hangon kezdett bele a hagyományos Gaudeamus igitur-ba s a végén derékon kapott két modellt, akit a vidám társaság magával vitt. Miután két kinyújtott karján végig vitte őket az erdőn, letette a két lányt a pázsitra, mint valami pehelykönnyű terhet. Azután elégedett arccal mosolygott a németek csodálkozásán, akik közül néhányan Siegfriedhez és harcias mitológiájuk legizmosabb hőseihez hasonlították őt.

A Karnevál alatt a spanyolok lovas felvonulást rendeztek dón Quijote tiszteletére. Mariano magára vállalta, hogy ő ábrázolja a menetben a feltűrt ujjú Pentapolin lovagot. Óriási sikere volt. Hatalmas karizma általános csodálatot keltett.

Tavaszi estéken néha-néha felkeresték a művészek a zsidó negyedet, hogy friss articsókát egyenek, amelyet egy vén asszony olyan ügyesen tudott elkészíteni, hogy híres volt róla az egész városban. Renovales haladt a carciofalatta élén zászlóval a kezében, ő adta meg a jelt a nótákra, amelyek a legkülönbözőbb állati kiáltásokkal váltakoztak. Pajtásai bátran lépkedtek a nyomában, mert érezték, hogy roppant ereje védelmezi őket. Beszélték, hogy a Trastevere sikátoraiban félholtan hagyott ott két negyedbeli brigantit, akik tőrrel a kezükben támadták meg.

De egyszerre csak az atléta bezárkózott az Akadémiára és le se jött többé a városba. Néhány napig csak róla beszéltek a művészi összejöveteleken. Festett Kiállítás megnyitására készültek Madridban és Marianonak az volt a szándéka, hogy képet küld oda, amellyel igazolja ösztöndíját. Műtermének ajtaja senki előtt nem nyílt meg. Cimborái csakhamar el is feledték és Renovales békés magányban fejezte be művét Végül egy napon útra kelt, hogy maga vigye képét hazájába.

A siker teljes volt s ezzel tette első komoly lépését a hírnév felé. A közönség tolongott a hatalmas vászon körül, amely a paviai győzelmet ábrázolta. Mivel a kormány helyzete szilárd volt és a képviselőház nyári szabadságát élvezte, az újságok kedvükre közölhették a kép reprodukcióit s a művész számos arcképével élénkítve, a legapróbb részletességgel mondták el római életét Megindító frázisokat szenteltek a szegény öregnek is, aki távol falujában tovább kalapálja a vasat és sejtelme sincs fia dicsőségéről.

Mert csakugyan a dicsőség napja ragyogott rá...

A régiek, akiknek feladatuk volt bírálatot mondani róla, bizonyos elnézést tanúsítottak iránta, amely egyáltalában nem volt ment minden gúnytól. A fiatal vad megszelídült. Visszatért az egészséges hagyományokhoz. Voltak a képén részletek, amelyek Velázquezre emlékeztettek, egyes töredékek Goya ecsetjére lettek volna méltók s egyes kis foltok láttára Greco jutott az ember eszébe. Ez volt a munka főérdeme s ez szerezte meg számára a közönség tapsait és az első érmet. Mariano azóta is csak keserű megbánással tudott erre gondolni.

Nagyszerű elindulás volt. Egy özvegy hercegnő, a művészetek nagy pártfogója, aki soha nem vásárolt egyetlen képet vagy márványt sem, de szívesen meghívta asztalához a divatos festőket és szobrászokat, ismerni akarta Renoválási. Ez lemondott elvonultságáról, felvette első fekete ruháját és ellátogatott a hercegnőhöz. Ez volt első lépése a nagyvilági életben. Ezután minden előkelő hölgy, aki nagy házat vitt, igyekezett őt körébe vonni. A társaságot mulattatta furcsa ötleteinek nyersesége, vitatkozásainak erőszakossága, amit szívesen megbocsátottak neki a félénkségi rohamokért, amelyek hirtelen elfogták.

A társaságbeli fiatalemberek nagyra becsülték azért az ügyességért, amellyel a kardot kezelte. Noha festő volt és közönséges kovács fia, el kellett ismerni, hogy elég tűrhetően viselkedik ez a gyerek. A nők legbájosabb mosolyukat röpítették feléje, azt remélve, hogy megfesti arcképüket.

Renovales divatba jött és minden este fölvette frakkját, hogy fölkeresse a társaságot. Életének ebben a korszakában ismerkedett meg azzal a nővel, akinek feleségévé kellett lennie. Mikor először meglátta egy ragyogó, nagyvilági fogadóesten, ahol a hölgyek versenyeztek egymással fényűzésben és előkelőségben, mindjárt meglepte a lány félénksége és szerénysége. Kistermetű volt. Arcának fiatalsága adott vonzóerőt. Testén törékeny báj ömlött el. Akár csak maga Renovales, láthatólag ez a fiatal lány sem érezte magát kellemesen ebben a környezetben. Az volt a látszat, hogy bizonyos leereszkedéssel fogadják itt. Minden este ugyanabban a kissé lankadt ruhában jelent meg, amelyet néhány apró átalakítás segítségével igyekezett állandóan divatossá tenni. Egy-egy kesztyű, virág vagy szalag meg-szerzése hősi erőfeszítésébe kerülhetett.

Tegezett minden fiatal lányt, aki hódítóan vonult be a szalonokba, dicséretet és irigységet erőszakolva ki új toalettjével. Anyja, egy méltóságteljes hölgy, akinek kissé erős orra fölött állandóan ott volt az arany lornyon, bizalmas lábon állt a legelőkelőbb dámákkal.

De ebibe a látszólagos bizalmasságba egy árnyalatnyi szánalom vegyült anyával és lányával szemben. Szegények voltak. A leány apja, az egykori diplomata, aki a maga idejében bizonyos hírnévnek örvendett, szerény nyugdíján kívül nem igen hagyott egyéb segélyforrást feleségére. Két fia, aki idegenben tartózkodott, mint követségi attasé, a legkitartóbb küzdelmet folytatta, hogy összhangba hozza közepes fizetését állásának követelményeivel. Anya és lánya Madridban laktak, ahol ragaszkodva a társasághoz, amelybe beleszülettek s állandó rettegésben, hogy meg kell tőle válniuk, egy kis lakásban húzták meg magukat, amelyet néhány régi szép bútordarabbal rendeztek be, az egykori családi gazdagság utolsó maradványaival.

Egyesek donna Emilia rokonságából (ez volt az anya neve) könnyítettek valamit életükön, nem ugyan pénzzel (azt úgy sem fogadták volna el), hanem apró szolgálatokkal. Egyesek kölesön adták nekik fogatukat s lehetővé tették így számukra, hogy kikocsizzanak a Castellánába vagy a Retiróba s üdvözöljék ott barátaikat a kocsikorzó alkalmával. Mások elküldték nekik a Reálba szóló páholyjegyüket azokon a napokon, mikor nem volt díszelőadás. Meghívták őket minden estélyre. És a társaságbeli élet krónikásai mindig így említették fel őket beszámolóikban. »A szép Torrealta kisasszony és anyja, a halhatatlan emlékű, jeles diplomata özvegye«.

És ez elfeledtette donna Emíliával helyzetének szomorúságát.

Ha valamelyik öreg úr mellette húzódott meg, a diplomata özvegye megpróbálta elkápráztatni emlékeivel.

»Mikor szegény férjem Stockholmban volt követ« »Abban az időben, mikor Eugénia barátnőm császárné volt...« Leánya, Dolores, mintha jobban számolt volna helyzetével. Rendesen a korosabb hölgyek közt üldögélt és csak ritkán mert közeledni a többi fiatal lányhoz, akik iskolatársai voltak a zárdában s akik most kissé fölülről kezelték. Anyját bosszantotta félénksége. Azt szerette volna, ha táncol, ha elevenséget és biztos fellépést mutat Bonmókat kellett volna mondania, hogy a férfiak megismételve találó megjegyzéseit, szellemes lány hírét költsék. Hihetetlen volt, hogy azzal a neveléssel, amelyet kapott, annyira jelentéktelennek mutassa magát ő, a nagy ember leánya, akinek csak meg kellene jelennie Európa legelső szalonjaiban, hogy nyomban cercle támadjon körülte! körülte, aki Párizsban nevelkedett a Sacré Coeurben, aki jól tudott angolul, egy keveset németül s aki olvasással töltötte idejét, ha nem kellett kesztyűt javítania vagy ruhát alakítania!... Hát olyan jól érezte magát ebben a nyomorúságos lakásban, méltatlanul a névre, amelyet viselt?

Dolores szomorúan mosolygott. Férjhez menjen? Soha nem fog ez sikerülni abban a körben, amelyikbe járt. Mindenki tudta, milyen szegény.

A fiatalemberek a szalonokban hozomány után futottak s az asszonyoknak udvaroltak. Ha sápadt szépségétől megejtve, valamelyik közeledett is hozzá, csak azért történt, hogy a legocsmányabb csábításokat súgja a fülébe.

Renovales maga se tudta, hogy született barátsága Dolores iránt. Talán az ellentét csábította, amellyel vele szemben állott ez az igénytelen fiatal lány, aki csak a válláig ért s aki alig látszott tizenötévesnek, pedig már húsz is elmúlt. Lágy hangja, amely selypített kissé, úgy csengett a fülébe, mint valami zene és mosolygott arra a gondolatra, hogy gladiátori karjaiba zárhatja ezt a törékeny és kecses testet. Azokban a szalonokban, amelyeket anyjával látogatni szokott, Mariano mindig őt kereste. Leült mellé és az egész estét azzal töltötte, hogy vele beszélgetett s testvéri bizalommal közölte vele terveit és reményeit. A lány hallgatta és rászögezte szemét, amely mintha biztatóan mosolygott volna felé s egy-egy fejibólintással helyeselte, amit mondott Gyakran nem is értette, mit beszél, de a férfi jellemének lobogó gazdagsága magával ragadta. Ez a bizalmasság némi hitelességet adott annak a szóbeszédnek, amelyet a fiatal lány egyik barátnője nem minden gúny nélkül bocsátott világgá, hogy Dolores jegyese a festőnek. A pletyka a fiataloknak is fülébe jutott és felvilágosította őket saját érzelmeikről.