GENEVA LEE

URALKODJ

RAJTAM

Royal Saga 1.

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Command Me ( The Royal Saga 1.)

Fordította: Debreczeni Kinga

Copyright © 2014, Geneva Lee

Hungarian Translation © Debreczeni Kinga, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9786156186928

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A lányoknak, akiknek új mesére van szükségük.

1 2

ELSŐ FEJEZET

Pezsgőt kortyolgatva csodáltam a szivarszoba gazdagon díszített falát: a plafonon talán egy herceg, vagy ki tudja, milyen fontos személy freskója pompázott. Csipkés kravátlival a nyakában nézett le rám, mintha csak azt mondaná, látszik rajtam, hogy valójában nem tartozom ide. A tény, hogy Oxfordban végeztem, nem jelenti azt, hogy különösebb keresnivalóm lenne az Oxford and Cambridge Clubban. A frissen végzettek többsége a felső középosztály pénzes családjainak sarja, és noha az én családom is tehetősnek számít sokak szemében, sem ősi nevünk, sem pedig nemesi rangunk nincs, ellentétben a társaimmal, akikkel épp a diplomaosztónkat ünnepeltük. Megittam az italom és közben magamban átkoztam a legjobb barátnőmet, Annabelle-t, amiért meggyőzött, jó ötlet részt venni a banketten.

– Clara! Hát itt vagy! – Annabelle odalibbent hozzám, és tökéletesen manikűrözött körmeivel a karomba csimpaszkodott, mintha attól félne, hogy bármelyik pillanatban eliszkolhatok, majd elkezdett a terem túloldalán ácsorgó férfiak felé vonszolni. Ettől a sajátosan határozott fellépéstől eltekintve maga volt a szalonképes viselkedés és megjelenés mintaképe. Szőke haja rendezett kontyba fésülve a tarkóján, alatta a nyakéke csatja, épp középen, tökéletes szimmetriában. Annabelle-lel kapcsolatban minden olyan kifinomult! Tízcentis cipősarkától kezdve a bal kezén csillogó háromkarátos briliánsig.

– Alig várom, hogy végre bemutassalak a bátyámnak, Johnnak.

– Pillanatnyilag nem akarok pasizni, Belle. A karrieremre kell koncentrálnom, emlékszel, ugye? – jegyeztem meg. Bár nem kezdtem még az új munkahelyemen, a Peters & Clarkwellnél, semmi szükség nem volt rá, hogy egy férfi elvonja a figyelmem a munkáról. Belle mindezt pontosan tudta, de ettől függetlenül ragaszkodott hozzá, hogy megismerkedjem a bátyjával. Annak ellenére, hogy magas színvonalú oktatásban részesült, Belle-be belenevelték, hogy a nők boldogulásának záloga a jó házasság. Sajnos magam is első kézből ismertem ezt a nézetet, ugyanis anyám szintén e téveszme híve volt.

Belle hátrafordult és sokatmondóan kacsintott:

– De azért egy kicsit szórakozhatsz. John különben is állandóan dolgozik, és egy rakás pénze van. Még az is lehet, hogy báróné lesz belőled.

– Nem mindenkinek számít a vagyon és a hatalom – jegyeztem meg igen halkan, ugyanis nem szerettem volna megbántani a körülöttem lévő vagyonos és nagy hatalommal bíró embereket.

Belle megtorpant, én pedig a lendülettől belé botlottam. Odahajolt és a fülembe súgta:

– Mondd csak, kavartál már gazdag és befolyásos emberrel? Lefeküdtél már akár csak eggyel is?

Beharaptam az ajkam, körülnéztem, és magam sem tudtam, mit válaszoljak. Belle úgy tudta, hogy csak egy emberrel feküdtem le, nevezetesen az – akkor már – volt barátommal, aki sem gazdag nem volt, sem befolyásos. Danielnek egyébként állandó kisebbrendűségi komplexusa volt emiatt, és mindent megtett, hogy valami másnak, többnek látsszon. Ami engem illet, általában kényelmetlenül éreztem magam az előkelő oxfordi körökben, Daniel viszont inkább frusztrált és dühös volt. Mindenesetre az tagadhatatlan, hogy jómódban nőttem fel. Végigfutott a hátamon a hideg, amikor eszembe jutott Daniel és az, hogy mennyire megromlott a kapcsolatunk a vége felé. A téli szünetben mondtam ki a döntő szót, de még hónapokkal a szakítás után beleborzongtam, ha eszembe jutott. Hirtelen hangulatváltozásom nem kerülte el Belle figyelmét. Nagyot sóhajtott.

– Daniel nem számít – mondta. Tökéletesen sminkelt, porcelánbaba-szépségű arca elfintorodott, s összevonta pompásan ívelt szemöldökét. Megrázta a fejét, mintha csak ki akarná űzni belőle a kellemetlen emléket és sokatmondóan elmosolyodott: – Ha bújtál volna már ágyba hatalommal és befolyással bíró pasassal, értenéd, mire célzok.

– Komolyan aggaszt, hogy a saját bátyádat úgy ítéled meg, mint aki tökéletesen alkalmas a feladatra – jegyeztem meg, és kérdőn vonogattam a szemöldököm. – Milyen a viszonyotok egyébként?

– Tudod, hogy van ez. Hol így, hol úgy – megszorította a karomat, és nem hervadt le arcáról a diadalmas mosoly. – Arról van szó, hogy szívemen viselem a sorsod, Clara. Kijár már neked egy rendes kamatyolás.

Erre magamtól is rájöttem. Érdekes, hogy eddig a pillanatig Belle nem hozta szóba a témát. Már akkor is lakótársak voltunk, amikor Daniellel a kapcsolatunk legrosszabb napjait éltük. Belle erősen támogatta a szakításunkat, sőt miután szétmentünk, tyúkanyóként sertepertélt körülöttem, elcipelt magával vásárolgatni és bemutatott néhány barátjának. Csak idő kérdése volt, hogy randit szervezzen nekem. Nyilván hálásnak kell lennem, hogy megvárta, míg befejezem a záróvizsgákat, és ezzel hivatalosan is pontot teszek az egyetemi tanulmányaim végére, s csak ezek után vette fel a kerítőnői szerepet.

– Belle, az a helyzet, hogy pillanatnyilag nem érzem szükségét annak, hogy pasizzam – jelentettem ki a tőlem telhető legnagyobb határozottsággal. Reméltem, hogy meggyőzően hangzik, amit mondok, és egy időre jegelhetjük a témát, bár a lelkem mélyén tudtam, hogy erre nagyon kevés az esély.

Belle egy laza legyintéssel lesöpörte az ellenkezésem, a tiltakozás süket fülekre talált.

– A szükséges és a kötelező között óriási különbség van, drágám. Sose keverd össze a kettőt!

Mielőtt ismét hangot adhattam volna a tiltakozásnak, odaintett egy magas és meglehetősen félszegnek tűnő pasast. Johnon látszott, hogy idősebb, mint Belle, legalábbis a kopaszodása egyértelműen erre utalt. Az is kétségtelen volt, hogy az anyagiak tekintetében nincs oka panaszra. Ami a szerelését illeti, a legdrágább és legunalmasabb darabokat válogatta össze, s bár nem mondhatni, hogy harmonikus lett volna az összhatás, a napnál is világosabb volt, hogy egy kisebb vagyont tesz ki. Rolex óra, Berluti cipő és Harris Tweed zakó, egyenesen a nyolcvanas évekből. Úgy nézett ki a pasas, mintha nem tudta volna eldönteni, hogy vadászni ugrott el egy napra, vagy inkább üzleti megbeszélésre készül.

És mindezt egy bulira sikerült felvennie.

– Te csakis a híres-neves Clara lehetsz – mondta John, és megfogta a kezem. Egy pillanatig úgy tűnt, vacillál, hogy kezet csókoljon vagy kezet rázzon velem. Végül egy ernyedt, izzadt kézfogás mellett döntött. Hát, a vagyona és a rangja ellenére sem tűnt úgy, hogy különösebben lehengerlő típus lenne. – Belle nagyon sokat mesélt rólad. Társadalomtudományból diplomáztál, ugye?

– Igen – szívesen elhúztam volna a kezem, de nem igazán tudtam, hogyan tehetném.

– Csak nem a következő Teréz anyát tisztelhetem benned? – kérdezte. A másik tenyerét összefonódó kezünkre tette. Nem mondhatnám, hogy nagy élmény volt.

– És ha igen? – nem mondhatom, hogy kifejezetten frappánsra sikeredett a válaszom. Belle-en, aki a bátyja mellett állt, látszott, hogy nagyon meglepődött. Nem volt jellemző rám az ilyesféle magabiztosság, különösen nem idegenek előtt. Legalábbis az egyetemen nem. Mindazonáltal megvolt a diplomám, amit nem is akárhol szereztem, és egyébként is… elképesztően jó állást sikerült szereznem. Többé már nem az a lány voltam, aki annak előtte. Nem is lehettem ugyanaz. Egyszerűen nem voltam hajlandó ugyanaz lenni.

– Túl csinos lennél apácának – jegyezte meg John, majd kissé kihúzta magát és hozzátette: – Egyébként nemrég tettem le a szakvizsgát, ügyvéd vagyok.

– Ó, ez igazán nagyszerű – mondtam minden különösebb meggyőződés nélkül, majd elhúztam a kezem és körülnéztem a teremben. – Elnézést, de úgy látom, megérkezett…

Elvegyültem a tömegben, mielőtt Belle-nek esélye lett volna keríteni egy papot, hogy a jelenlétében lezavarjuk Johnnal az eljegyzést. Az eszembe véstem, hogy az első adandó alkalommal figyelmeztetem, hagyjon fel a kerítőnői tevékenységgel. Annak ellenére, hogy nagyon jó nevű iskolákba járt, engedett a családi nyomásnak, és mihamarabb a házasság szent kötelékébe akart lépni. Ez persze egyáltalán nem ritka a nemesi családok esetében. Elképzelhető, hogy Belle ellenállhatott volna, de úgy tűnt, végül is nincs kifogása a korai frigy ellen, már csak azért sem, mert jövendőbelijét ugyancsak sokra tartották udvari berkekben. Én viszont nem vágytam az elköteleződésre, különösen nem Daniel után. Számomra a karrier a megfelelő út. Egyrészt biztonságosabb, másrészt kielégítőbb, harmadrészt pedig sokkal kevesebb nyűggel jár.

A nagy tömeg áldásos hatása volt, hogy megmenekültem Belle mesterkedése elől, ugyanakkor nem volt egyszerű kikeveredni belőle. Mire az előcsarnokig eljutottam, vadul kalapált a szívem. A falnak támaszkodtam, vettem egy mély levegőt és megigazgattam az egyszerű szabású, fekete ruhát, amit Belle-től vettem kölcsön a nagy alkalomra. Persze Belle tiltakozott, mondván, hogy túl snassz a ruha, de ennek ellenére ezt választottam. Az egyetlen olyan darab volt a szekrényében, ami – véleményem szerint – az életkoromnak megfelelő. Ami az én ruhatáramat illeti, jellemzően farmerok és pólók teszik ki, meg persze az elmaradhatatlan, minőségi kosztümök. Vagyis Belle cuccaihoz képest ég és föld. Belle általában úgy öltözött, mint egy filmsztár. És persze villantott. Nem bánta, ha minél többet láttat magából, és megtalálta a módját, hogy a megjelenése tükrözze anyagi helyzetét. Olyan kompléi voltak, amelyekről az ember azt hihette, magától a királynőtől csente el őket. Egyszóval nagy szerencsém volt, hogy rábukkantam a kis fekete ruhára, noha gyanítottam, hogy eredetileg temetésre szerezhette be.

Egzotikus, fűszeres illat csapta meg az orrom. Dohány. Egyáltalán nem illett a méltóságteljes, régi épülethez, amelyben bár volt szivarszoba, mégis tilos volt a dohányzás. Majdnem minden helyiségben láttam dohányzást tiltó táblát, de úgy látszik, mégis van valaki, akit ez egyáltalán nem zavar. Odapillantottam. Időközben rájöttem, hogy a füst egyben azt is jelenti, hogy nem vagyok egyedül. Összeugrott a gyomrom, amikor megláttam őt. Ahol füst van, ott tűz is van ugyebár… Szóval dohányzott.

A teraszra nyíló ajtóban állt, vékony cigaretta lógott a szájából. Laza nemtörődömséggel mosolygott maga elé.
A teremből kiszűrődő fény csíkokat festett az arcára, de még a félhomályban is tisztán kivehető volt határozott vonalú arcéle és szeme kékje. Elég volt egy pillantás, és tudtam, hogy ez a pasas egyike azoknak a gazdag és befolyásos embereknek, akiket Belle emlegetett. sőt tipikus példája azoknak, akikről a barátnőm áradozott. Valósággal sugárzott róla a jólét, a tekintély és a férfiasság – mondanom sem kell, a testem azonnal válaszolt. Magam sem tudtam, miért, de elindultam felé. Ahogy közelebb értem, felfedeztem még egy jellegzetes vonását: jóképű volt. Pofátlan sors!

Az ábrázatát az angyalok is megirigyelhetnék, az antik mitológia istenségeiről nem is beszélve. Férfias, szépen metszett vonások, aranybarna bőr, ami nyilván távoli tengerpartokon való napfürdőzés eredménye. Kiderült, hogy a haja nem csak a rávetülő árnyék miatt tűnt sötétnek. Szinte ébenfekete volt. És ez még nem minden! Kócos üstöke láttán elképzeltem, milyen érzés lenne beletúrni, sőt a másodperc törtrészéig az is megfordult a fejemben, hogy hevesen megragadnám, miközben a testünk egymáshoz simul.

Szedd már össze magad – gondoltam. Tény, hogy jó ideje nem bújtam ágyba senkivel, de az azért már mégis túlzás, hogy így reagálok egy ismeretlen férfira. Akkor is, ha nem lát bele a gondolataimba. Bár önhitt és mégis csábító mosolya épp az ellenkezőjéről tanúskodott. Mintha pontosan tudta volna, mi jár a fejemben. Viszont a szeme nem mosolygott.
A tekintete perzselt… Vágy lobogott benne! Ebben egész biztos voltam. Ami az én vágyamat illeti, nos, a gyomromban éreztem, hogy éledezik. Azonnal tudtam, hogy jobban teszem, ha tartom a távolságot. Ez volt a legokosabb, amit tehettem…

Az pedig ugyebár mindennek a teteje, hogy a tiltás ellenére dohányzik – nyilvánvaló, hogy szerinte a szabályok rá nem vonatkoznak. És mert fittyet hány a szabályoknak, világos, hogy nem érdeklik az emberek sem.

– Azt hiszem, itt nem szabad dohányozni – mondtam. Kotnyeleskedésem biztosan idegesítő lehetett, de őszintén szólva nagyon elegem volt abból, hogy a kiváltságosok nem törődnek a szabályokkal, sőt a maguk kedve szerint alakítgatják őket. Amikor rám nézett, láttam a tekintetében, hogy csupán egy tárgynak tart, játékszernek, amin a kedvét töltheti.

– Elnézést – a mosoly ellenére egyértelműen érződött a hangján a visszafojtott ingerlékenység. – Akkor most feljelentesz szabálysértésért? – hátrált egy lépést, és így már a teraszon állt, vagyis tulajdonképpen nem sértette meg a benti dohányzásra vonatkozó előírásokat. Biztos azt remélte, hogy ezzel elejét veheti a további méltatlankodásomnak. Nem úgy tűnt, mintha különösebben zavarná, ha áthág egy-két szabályt.

Ebben a fényben már nem láttam jól a szemét, de éreztem, hogy valósággal felperzsel a tekintetével. Tűzbe jöttem; egyszerre kavargott bennem a bosszúság és a kislányos izgalom.

– Csak nem akartam, hogy elkapjanak.

Felém fordult. Ekkor úgy vetült rá a fény, hogy megint élesen láttam a vonásait. Ravaszkásan elmosolyodott, kivillantva tökéletes fogsorát.

– Az veszélyes lenne, nem igaz?

Zavarba jöttem az utalás kétértelműségétől, és elvörösödtem. Megfordult a fejemben, hogy szívesen lecsókolnám az arcáról azt az önelégült vigyort, de elhessegettem a gondolatot. A fényben valahogy ismerősnek tűnt, mintha láttam volna már valahol. Lehet, hogy egy gyerekkori iskolatársam? Ha az egyetemen találkoztunk volna, biztosan emlékeznék rá. Kizárt, hogy ne tűnt volna fel csillogó kék szeme és ébenfekete haja, amit úgy fésült, hogy nem lehetett egyértelműen eldönteni, elegáns vagy inkább popsztárosan bohókás. Széles váll, remekbe szabott öltöny, megragadó külső – nem, ezt a pasast az ember nem felejti el egykönnyen. Hogyan lehetséges, hogy olyan ismerős, és mégsem ugrik be, hogy kicsoda? Kigombolt gallérjára és meglazított nyakkendőjére vándorolt a pillantásom, s eltűnődtem, milyen lenne kigombolni a többi gombot is, és lerángatni róla az inget. Micsoda fantázia! Beharaptam az ajkam.

Ez most komoly? Tényleg itt ácsorgok, és egy idegenről fantáziálok? Ráadásul a jelenlétében? Hm, lehet, hogy Belle-nek végül mégis igaza volt…

Tovább bámultam, mire kérdőn felvonta a szemöldökét. Ez kellett hozzá, hogy észrevegyem magam, és elkapjam a tekintetem. Fülig vörösödtem. A pasas nyilván megszokta már, hogy megakad rajta a lányok szeme. Nem is csoda, ha valaki ilyen elképesztően jól néz ki. Mindenesetre eldöntöttem, hogy nem adom meg neki az örömet, hogy lássa, mennyire felhúzott. Egyébként mindkét értelemben… Simán megszabadulnék a bugyimtól a kedvéért. Persze, ha belegondolok, valószínűleg tudja, hogy elég egy félmosoly, és a lányok nem teketóriáznak; csak úgy hullanak a bugyik…

– Mindössze arról van szó, hogy szerettem volna felhívni a figyelmed a dohányzás veszélyeire – jelentettem ki, és bíztam benne, hogy ez a faramuci magyarázat megállja a helyét. Egyébként szerettem volna fenntartani a beszélgetést, azt akartam, hogy maradjon még velem.

– Hát, baba, nem te vagy az első, annyit mondhatok – felelte, de azért elnyomta a cigarettát és egy laza, magabiztos mozdulattal a közeli szemetesbe hajította. Mintha fel sem merült volna benne, hogy esetleg elhibázhatja a dobást. Nyilván ahhoz volt szokva, hogy a világ az ő kénye-kedve szerint forog.

Egyre biztosabb voltam benne, hogy ismerem valahonnan. Akárki is volt, az biztos, hogy az én káromra szórakozott.

– Találkoztunk már valahol?

– Szerintem nem, mert biztosan emlékeznék rád – mondta szikrázó szemmel. Valósággal mágnesként vonzott, mintha nem tudtam volna kikerülni a bűvköréből. Megborzongtam. – Valószínűbbnek tartom, hogy megelőzött a hírem.

– Ó, ezek szerint nagy szívtipró hírében állsz? – kérdeztem, s egyáltalán nem lepett volna meg, ha igennel felel.

– Olyasmi – felelte, s elgondolkodva nézett rám. – Mondd csak, mit keres egy amerikai lány ezen az avítt, sznob helyen?

Az elevenemre tapintott. Valahányszor a származásomra utalnak, védekezést vált ki belőlem. Most azonban éreztem, hogy mindez valami másról szól. A pasas hangjában nem leereszkedés volt, hanem inkább kíváncsiság, így hát kényszeredetten elmosolyodtam:

– Brit állampolgár vagyok, de az Egyesült Államokban nőttem fel. Anyám amerikai. Apámmal akkor ismerkedtek meg, amikor apa a Berkeley-n tanult.

Ne meséld el neki az életed történetét – dorgált meg a szigorú énem, amely mindig megszólalt, amikor nem a helyzethez illően viselkedtem.

– Ráadásul kaliforniai vagy – jegyezte meg az idegen. – Fel nem foghatom, miért cserélted a strandokat az esős, ködös Albionra.

– Nincs kifogásom a köd ellen – mondtam. Ez egyébként igaz volt, de mégis elpirultam. Nyilván nem volt valami hatalmas érv, de a férfi biccentett, mintha érdekelné a folytatás.

Egy lépéssel közelebb mentem hozzá és nyújtottam a kezem. Hátha ő is híve a klasszikus bemutatkozásnak…

– Clara Bishop vagyok.

– Örülök, hogy megismerhettelek, Clara Bishop – megfogta a kezem, s habozás nélkül az ajkához emelte. Felizzott körülöttünk a levegő, az ereimben futótűzként terjedt a forróság, mígnem azt éreztem, szédülök. A vágy vadul pulzált a véremben, hogy azután a gyomromban lüktessen tovább.

Úgy éreztem, jobban járok, ha arrább megyek. Vagyis arrább kellett mennem. Igen. A saját érdekemben.

Belle szavai csengtek a fülembe, és nem akartam, hogy a pasas elengedje a kezem. sőt arra vágytam, hogy a karjába olvadva… Ekkor egy gyönyörű, szőke nő tűnt fel a teremben. Megállt, és leplezetlenül bámult bennünket.

Szikrázott köztünk a levegő, mégis ösztönösen elkaptam a kezem, mintha ezzel megtörhetném a varázst. Amint hátrább léptem, a pasas elkapta a karom és magához húzott. Olyan hevesen csókolt meg, mint ahogy a filmeken. Erős karja a derekamon, s úgy ölelt, mintha az élete múlt volna rajta. Fokhagyma és bourbon whisky illata áradt belőle. Vad éjszakák és féktelen önfeledtség… Az ajkam ösztönösen fogadta mohó nyelvét. A csókja követelődző volt, mintha le akarna uralni. Ölelésünk forró lüktetése kiszippantotta belőlem az erőt. Éreztem, hogy a hatalmába hajtott, s a testem valósággal egybeolvadt vele.

A nyelve lustán sepert végig a fogamon, és sóvárogva nyitottam nagyobbra a számat.

A pasas vette az adást. Még szenvedélyesebben csókolt, komótosan, de valósággal beszippantotta a számat, s vákuumcsapdába ejtett. Megroggyant a térdem, az ájulás környékezett, de erősen tartott a karjában, és testének kidolgozott izmai biztos támaszt nyújtottak. A derekamról feljebb csúsztatta a kezét a hátamon. Ez a bizalmas gesztus elég volt ahhoz, hogy tudatomra ébredjek; ujjaimmal selymes hajába túrtam, és csókoltam tovább. Biztos voltam benne, hogy ha nem tartott volna olyan erősen, a földre rogytam volna.

Elhúzódott. Sajnálkozva vettem tudomásul, hogy mindez túl hamar következett be. A keze még a hátamon volt, valahol a derekam és a csípőm között. Megtántorodtam, de erősen tartott, mintha számított volna rá, hogy elvesztem az egyensúlyomat. Nem csoda, hiszen ha valaki úgy csókol, mint ő, nyilván volt alkalma megszokni, hogy mindez milyen következményekkel jár. Az eszembe villant, hogy ki kellene tenni rá egy figyelmeztetést: Vigyázat! Különösen felkavaró jelenetek!

Az arcát fürkésztem, hogy rájöjjek, miért is csókolt meg. Noha a testem sóvárgott az ízére, valójában semmi mást nem láttam a tekintetében, csak izzó vágyat. Elakadt a lélegzetem, és egy pillanatig képtelen voltam megszólalni.

– Miért? – préseltem ki végül magamból a kérdést. Kíváncsisággal vegyes szemrehányás volt a hangomban.

– Az ok igen távol áll a lovagiasságtól – mondta bűnbánóan, és elvette a kezét a hátamról. Megborzongtam, mert azonnal hiányozni kezdett az érintése. Örültem volna, ha nem enged el. – Látod azt a nőt ott? Tudod, ő az egyik hatalmas tévedésem.

– Azért csókoltál meg, hogy elriaszd a volt barátnődet?

– Volt barátnőnek éppenséggel nem nevezném, de ettől függetlenül esedezem a bocsánatodért – mondanom sem kell, egy szemernyi megbánás sem volt a hangjában. A tekintete ismét hűvös lett, a korábbi lágy kékség egyszeriben jeges zafírrá változott. Egy lépéssel közelebb jött, majd tétovázott, és inkább a terasz korlátja felé indult.

Kifejezetten rosszulesett, hogy visszavonult. Ekkor sikerült bevallanom magamnak, hogy vágyom a következő csókjára – s ha ez nem lenne elég, abban is biztos voltam, hogy mindez az arcomra van írva. Csend ereszkedett közénk. Egyikünk sem szólt, s nem értünk egymáshoz, de a szívem továbbra is eszeveszetten vadul kalapált.

– Gratulálok a diplomádhoz – törte meg a csendet.

Nagyot néztem; ez igazán merész témaváltás volt, de legalább eszembe juttatta, hol vagyok, és miért vagyok ott, ahol épp vagyok. Amikor megérintett, megszűnt létezni számomra a világ, s úgy látszik, ennyi idő kellett, hogy magamhoz térjek, s rádöbbenjek: fogalmam sincs, ki ez a pasas. Gyakorlatilag semmit nem tudok róla, annak ellenére, hogy néhány perccel korábban a falnak döntött és csókolóztunk.

– Te is most végeztél?

A szája elé kapta a kezét, de nem volt elég gyors, s épp láttam még, hogy az a korábbi, önelégült vigyor suhan át az arcán.

– A helyzet az, hogy egészen más karriert választottam. Egyébként kérdezz-feleleket játszunk?

– Elárulod, ki vagy? – kérdeztem.

Rám kacsintott.

– Hiszen épp az a kérdezz-felelek lényege, hogy neked kell kitalálnod, baba.

Összevontam a szemöldököm, de az ajkaimon még mindig ott égett csókjának emléke. Ha játszani akar, hát legyen!

– Tehát más karriert választottál… De mégis itt vagy – mutattam körbe egy széles mozdulattal – ebben az előkelő klubban. Ebből arra következtetek, hogy vagy egy jólöltözött pincér lehetsz, vagy pedig a felsőbb körökhöz tartozol.

Vártam a válaszát, de hiába. Megcsóválta a fejét, és figyelmeztetőleg megrázta mutatóujját.

– Már ne is haragudj, de ez nem eldöntendő kérdés.

– Hát, ha nem akarsz játszani, nem muszáj – vontam vállat és lopva az előcsarnokba néztem.

– Mindössze arról van szó, hogy szabályosan akarok játszani, persze csak akkor, ha te kérdezel. Ha rajtam a sor, akkor más a helyzet – jelentette ki.

Nyeltem egy nagyot és igyekeztem uralkodni az ösztöneimen.

– Felsőbb körökbe tartozol?

– Mondhatjuk – felelte vállvonogatva.

– Igen vagy nem – emlékeztettem a szabályra.

– Igen – közelebb hajolt, és két ujja közé fogta az egyik hajtincsemet. – Akkor most én jövök?

– Még nem tettem fel a húsz kérdést – suttogtam, s egy pillanatra elállt a szavam, mert ismét nagyon közel voltunk egymáshoz. Az ajka… hűha…

– Ne lődd ki elsőre az egész tárat – tanácsolta, és a fülem mögé simította a tincset. – Érdemes teret engedni a várakozásnak.

– Hiszen te már tudod, ki vagyok – emlékeztettem.

– Lehetséges, de még nagyon sok minden van, amit szeretnék megtudni rólad – a nyakamon éreztem forró lélegzetét. – És nagyon szeretném, ha igent mondanál.

– És mi van, ha a válasz nemleges?

– Nekem elhiheted, hogy nem lesz nemleges – az ajka az arcomhoz ért. Behunytam a szemem, és átadtam magam az élvezetnek. Borostája kellemesen csiklandozta a bőrömet.

Ekkor hátrább lépett. Sikerült visszafognom egy vágyakozó sóhajt és megigazgattam a ruhám, hogy ezzel is leplezzem zavaromat.

– Jöjjön hát az utolsó kérdés – mondta –, és aztán kiderül, milyen ügyesen tudod összerakni az információt.

Egyetlen esélyem volt tehát, hogy kiderítsem, ki ez a pasi, és semmivel sem voltam közelebb a megoldáshoz, mint amikor találkoztunk. Ráadásul a testemben tombolt a vágy, ami persze elvonta a figyelmem a célról. Egyetlen kérdés. Nem tehettem mást, feltettem azt a kérdést, ami még menthette a helyzetet.

Megpróbáltam rábírni, hogy valljon színt:

– Hogy hívnak?

Megrázta a fejét és némán formálva a szavakat, emlékeztetett, hogy olyan kérdést kell feltennem, amire a válasz igen vagy nem lehet. Világos volt, hogy nem hagy fel a titkolódzással, annak ellenére, hogy gyakorlatilag engem használt fel arra, hogy lekoptassa az exbarátnőjét. Úgy éreztem, amíg a közelében vagyok, kénytelen leszek megbékélni a heves szívdobogással.

Vajon csak a képzeletem űzött tréfát velem, vagy tényleg áramütés-szerű volt a csókja? Nem, biztosan nem képzelődtem. És abban is biztos voltam, hogy ugyanúgy kívánt engem, ahogyan én őt. Erre a gondolatra kiszáradt a szám. Eszembe jutott, mit mondott Belle a gazdag és befolyásos pasikkal való flörtölésről. Minden erőmet összeszedtem, és igyekeztem figyelmen kívül hagyni azt a furcsa, lüktető fájdalmat, amely elöntötte a testem. Semmi kedvem nem volt hozzá, hogy egy ilyen férfi játékszere legyek. Erre nem vagyok hajlandó…

– Illene visszamennem – mondtam, s közben éreztem, hogy valósággal felperzsel a vágy. Mintha a jelenlétében nem lennék ura az akaratomnak, a tetteimnek.

Bólintott, és megcsillant a szeme. Bár elöntött a forróság, ezúttal nem én voltam az, aki elpirult.

– Remélem, még találkozunk, Clara Bishop.

Nem várta meg, hogy én menjek el. Elindult a teraszon, és a következő pillanatban már nyomát sem láttam. Amint eltűnt, megszűnt az a furcsa, megbabonázó érzés is. Lassan tudatosult bennem, hogy csókolóztam egy pasassal, akinek még a nevét sem tudom.

És ami a legfurcsább: vágytam rá, hogy mindez megismétlődjön.

MÁSODIK FEJEZET

Visszamentem a koktélpartira, de továbbra sem tudtam kiverni a fejemből a titokzatos idegent és a csókját. Észre sem vettem Belle-t, mindaddig, amíg karon nem ragadott. Kérdő pillantást vetett rám, majd a derekamra tette a kezét és a bárpult felé terelt. A többi vendégnek biztosan nem tűnt fel, de én jól láttam, hogy némi rosszallás vegyül a mosolyába, ez pedig annyit jelentett, hogy bizony bajban vagyok.

A csók, pontosabban a szédületesen nagyszerű csók után egyszerre voltam dühös és zavarodott. Nem maradt erőm ellenállni Belle unszolásának.

– Hát ez meg mi a franc volt? – kérdezte, és elém tolt egy tálka sós mogyorót.

– Nem vagyok éhes – az igazat megvallva, ételre gondolni sem tudtam.

– Már most benyomtál? Ne akard, hogy megtömjelek!

– Nem vagyok részeg – feleltem, noha úgy éreztem magam, mintha többet ittam volna a kelleténél. Megrészegített a csókja; az ajkai, az íze, a testének közelsége. Elöntött a forróság és elkezdtem a kezemmel legyezgetni magam.

– Clara – Belle csettintett az orrom előtt, hátha azzal visszazökkenthet a valóságba. Megráztam a fejem és tompa tekintettel meredtem rá. – Mondom, legalább egy italt elfogadhattál volna a bátyámtól.

– Ne haragudj – feleltem. Bevallom, tényleg cikinek éreztem, hogy olyan gorombán faképnél hagytam a bátyját, de kénytelen voltam, mert különben Belle nem tanulja meg, hogy ne szervezzen nekem vakrandikat. A számára is kellemetlen helyzet talán jó lecke volt… Évekkel korábban a családja ideiglenesen kegyvesztett lett az udvarnál, és sajnos Belle is kénytelen volt megtapasztalni az ezzel járó megaláztatásokat. Nem szívesen játszottam volna ki ezt a kártyát, de éreztem, muszáj lesz, ha nem tér észhez. Persze azt is figyelembe kellett vennem, hogy ez az ő diplomaosztó bulija is.

– Azt hittem, megjöttek a szüleim. Mintha anyámat láttam volna – füllentettem végül.

Belle máris megenyhült, kivett néhány szem mogyorót a tálkából és a tenyerén felém nyújtotta.

– Protein. Jót tenne, ha egy kis energiát öntenél magadba, mert alighanem szükséged lesz rá.

Ebben speciel igaza volt. Bár nem láttam anyámat, a szüleim felbukkanására tényleg lehetett számítani. Nagy tétben mertem volna fogadni, hogy anyám a világ minden kincséért sem hagyná ki a bulit. Az Oxford and Cambridge Clubba egyébként meghívás nélkül semmi esélye nem lenne bejutni, ráadásul a diplomaosztón a legprominensebb brit családok is képviseltetik magukat. Madeline Bishop pedig nem az az ember, aki egy ilyen pompás lehetőséget csak úgy kihagy.
A sajtó képviselői nem voltak jelen, tekintettel arra, hogy a parti zártkörű volt, de persze mindig van esély, hogy odakint a lesifotósok lencsevégre kapják. Ha szerencséje van. A családunk jellemzően nincs rivaldafényben, de anyám nagyon odavan a közszereplésért, legalábbis azóta, amióta úgy tizennégy éve, apámmal megalapozták a családunk jólétét. Kissé kellemetlen volt, és nem mondhatnám, hogy vágytam a találkozásra. Belle tökéletesen megértette, hogy miért.

– Köszönöm – bekaptam a sós mogyorót. Összefutott a nyál a számban, és rájöttem, hogy tényleg nagyon éhes vagyok. A tekintetem a kandallópárkányon álló órára vándorolt, és felszisszentem. Hat órával korábban ettem utoljára.

– Nem járja, hogy elájulj a diplomaosztó bulidon – kacsintott Belle. Mivel jól ismert, nem volt számára kérdés, hogy maga a diplomaosztó és az azt követő fogadás miatti nagy izgalomban elfelejtettem enni.

– Ne nézz oda, csak szólok, hogy a Bishop család megérkezett.

– Isten óvja a királyt – morogtam. Vettem egy mély levegőt és bekaptam néhány szem mogyorót. Arra gondoltam, a biztonság kedvéért egy nagy pohár bourbonnal lenne célszerű leöblíteni. Megfordultam, és máris megpillantottam anyámat, aki egy ragyogó, ámde rövid, inkább kerti partira való pávakék ruhában pompázott, amely pompásan kiemelte karcsú alakját, de finoman szólva nem igazán az ő korosztályának való. Pofátlan sors! Anyám alighanem jobb formában van, mint én! Persze nem csoda, hiszen az utóbbi időben a tökéletes alak elérése és fenntartása az életcélja.

Körbejártatta tekintetét a termen, és jól kiszámított mozdulattal végigsimított a gyöngysorán. Noha nem Nagy-Britanniában született, ami a viselkedését illeti, könnyedén felvehette a versenyt bármelyik arisztokratával. Feltartotta a fejét, kissé az orrát is magasabbra emelte, és hűvös tekintettel mérte végig a jelenlévőket. Mosolya kissé leereszkedő volt, mintha érkezésével az alattvalóit tisztelte volna meg.

Vettem egy nagy levegőt, és integettem neki.

– Utolsó esélyed a menekülésre – mondtam Belle-nek.

– Csak nem képzeled, hogy magadra hagylak? Ki van zárva! Viszont jössz nekem egy üveg borral – a kezembe nyomott egy pohár whiskyt. Hát igen, ki sem kellett mondanom, hogy mire vágyom, Belle pontosan tudta, hogy az anyámmal való találkozáshoz egy pohár ital mindenképp szükséges.

– Rendben – feleltem, de megfordult a fejemben, hogy mire az est végére érünk, egy üveg bornál többre lesz szükségünk.

– Clara, drága kislányom! – anyám átvitorlázott a tömegen és megpuszilta az arcom. Mindig nagyon visszafogottan fejezte ki az érzelmeit. Egyszer azt mondta, az érzések könnyen semmivé lesznek, ezért jobban teszi az ember, ha nagyon óvatos. Gyerekkorom óta tanúja voltam annak, hogy ezt a saját párkapcsolatára, apámmal való házasságára is érvényesnek tartja.

Apa kezet nyújtott, mintha gratulálni szeretne, s amikor megfogtam a kezét, magához húzott egy igazi, nagy, mackós ölelésre.

– Hát megcsináltad, Clare-mackóm!

A gyermekkori becenevem hallatán kissé elpirultam. Apám nem osztotta anyám törékeny érzelmekről alkotott elméletét, bár a feleségével úgy bánt, mintha értékes, törékeny kristályváza lenne.

– Egyetemi diplomát szerzett a lányunk – lelkendezett anyám, és kidüllesztette a mellét, amire a körülöttünk lévő férfiak érdeklődő pillantással reagáltak. – Nem mellesleg az Oxfordi Egyetemen!

– A kislányomra – emelte a poharát apám. Egy pillanatra furcsa érzés kerített hatalmába.

Fel sem merült soha annak a lehetősége, hogy nem megyek egyetemre, noha annak idején apámnak keményen meg kellett dolgoznia a diplomájáért. Anyám nem volt ilyen szerencsés. Furcsa lehet, hogy mégis itt van és velem ünnepel. Velem, vagyis azzal a személlyel, aki miatt nem folytathatta a tanulmányait.

– A jövő Nobel-díjasára, Britannia nagy reménységére – folytatta apám.

Vágtam egy grimaszt.

– Talán inkább a jövő Nobel-díjasának asszisztensére.

– Mindenkinek el kell kezdenie valahol – jegyezte meg apám. – A legkisebb előrelépés is fontos. Gandhi is alulról kezdte.

Ebben speciel nem kételkedtem. Belegondoltam, hogy végül is milyen állást vállaltam el és jóleső érzés járt át. Hála az égnek, még volt két hetem a kezdésig, és számtalan tennivalóm, ami bőven kitöltötte a gondolataimat.

– Ígérem, az éhségsztrájktól tartózkodni fogok – mosolyodtam el.

Anyám lefagyott:

– Ez nagyon ízléstelen volt.

– Bocsánat, csak vicceltem – próbáltam élét venni a megjegyzésemnek.

Anyám azonban már túl is lendült a problémán. Legyezgetni kezdte magát és lopva körbepillantott a vendégeken.

– Meg lehet itt fulladni.

Apám kedvesen elmosolyodott:

– Akkor gyere, keressünk egy kellemesebb helyet, drágám.

Íme, anyám szokásos passzív-agresszív repertoárjának egyik gyöngyszeme. Egyszerűen képtelen volt huzamosabb ideig egy helyen maradni. Teljesen mindegy, hogy milyen gyönyörű volt a kilátás, milyen elragadó az asztaltársaság, vagy éppenséggel milyen nagyszerű a parti, amelyen részt vett, valahogy mindig az a félelem motoszkált benne, hogy közben kimarad valamiből. Meg volt győződve, hogy egy kicsivel arrább még annál is nagyszerűbb lehetőségre vagy éppenséggel társaságra bukkan. Ennek következtében a családom számtalanszor költözött, miután a szüleim eladták jól menő internetes vállalkozásukat. Aztán végre apámnál is betelt a pohár, és amikor hat évvel ezelőtt Los Angelesből Kensingtonba költöztünk, kijelentette, hogy elég volt, nem költözik többet. Az új otthonunk egyébként messze elegánsabb volt, és messze elegánsabb környéken volt, mint bármelyik korábbi házunk. Szemben velünk egy egykori híres popénekesnő lakott, aki egy ugyancsak híres futballsztárhoz ment feleségül. Anyám egészen odavolt ettől, de az utóbbi időben elejtett egy-két megjegyzést azzal kapcsolatban, hogy talán lennének még ennél is jobb helyek. Szokásához híven, valami még különlegesebbre vágyott. Apám – becsületére legyen mondva – hajthatatlan maradt a kérdésben. Ettől függetlenül anyám felvette a kapcsolatot egy ingatlanügynökkel, és néhány havonta elrángatott magával megnézni egy-egy házat. Célozgatott rá, hogy valójában nekem keres valamit, de világossá tettem, hogy ebből nem kérek. Egyetem alatt végig a szüleim fedezték a költségeimet, és ennek fejében kénytelen voltam anyám kíváncsiságát kielégíteni, amikor az életemről faggatott. Ennek azonban egyszer, s mindenkorra vége. Felnőtt vagyok, megfelelő állásom van, és nem vagyok hajlandó a továbbiakban a szüleim árnyékában élni.

– Clara, eldöntötted, hogy hol laksz majd, most, hogy visszajöttél Londonba? – kérdezte anyám. Belém karolt. Láttam rajta, hogy megpróbálja kitalálni, mit forgatok a fejemben.

Nem veletek, az biztos – gondoltam. London egyelőre hatalmasnak tűnt, hiszen nem sokkal azután, hogy ideköltöztünk, máris kezdődött az egyetem Oxfordban. Ezzel persze anyám is tisztában volt. Ettől függetlenül eszem ágában sem volt hazaköltözni hozzájuk.

– Mondtam már, anya, Belle-lel fogunk együtt lakni.

– De Belle férjhez megy – jegyezte meg, majd a barátnőmhöz fordult és bájos mosolyt villantott rá. – Mindent, de mindent tudni akarok az esküvődről!

Belle viszonozta a mosolyt, s amikor anyám elfordult, alig észrevehetően felvonta a szemöldökét, jelezvén nekem, hogy vette az adást. Anyám ezzel gyakorlatilag meghívatta magát az esküvőre. Nagyon valószínű volt, hogy fut majd még egy kört azzal kapcsolatban is, hogy bebiztosítsa a helyem koszorúslányként a nagy napon.

– Még egy évig biztosan nem házasodnak össze – feleltem nyugodtan. Vagy legalábbis nagyon igyekeztem, hogy nyugodtan csengjen a hangom. Valójában ez az egész hatalmas fejtörést okozott, ugyanis nem szerettem volna egyedül lakni, és ezt anyám is, Belle is pontosan tudta. Fogalmam sem volt, mihez kezdek, ha Belle férjhez megy és Philiphez költözik. Igyekeztem elhessegetni a gondolatot.

– Nincs miért aggódnia, Mrs. Bishop – mondta Belle csillogó szemmel –, ugyanis hosszú listám van azokról a fiatalemberekről, akik kezüket-lábukat törnék azért, hogy randizni mehessenek Clarával. S mondanom sem kell, hogy hosszú távú és gyümölcsöző lehetőségekről van szó.

Örültem volna, ha megnyílik alattam a föld. Nagyon utáltam, hogy állandóan össze akar boronálni valakivel, mintha egyedül képtelen lennék kapcsolatot létesíteni. Ettől olyan érzésem volt, mintha nem lennék kívánatos a férfiak számára. Egyébként éppen ennek ellenkezője derült ki néhány perccel korábban, a teraszon…

– Férfiakról beszélünk vagy ingatlanbefektetésről?

– A kettő ugyanaz – felelte rém frappánsan anyám, ezzel pontot téve a téma végére. Belle-hez fordult:

– Nagyon kedves tőled, hogy ilyen ígéretes férfiakkal akarod összehozni a lányomat! Tudod mit? Mostantól tegeződjünk, hiszen úgyis gyakrabban fogunk találkozni. Kérlek, szólíts Madeline-nek.

Lelki szemeim előtt megjelentek a közös ebédek és teázások. Úgy látszik, nem sikerült megértetnem anyámmal, hogy a munkám nagyon sok időmet elveszi majd. Olyan régóta nem dolgozik, hogy talán már el is felejtette, mi kell a sikeres karrierhez. Például: munka.

– Remélem – felelte Belle. Mindig is azt állította, odavan anyámért, de még engem sem sikerült átejtenie. Madeline Bishop elviselhető volt, feltéve, hogy az ember nagyon ritkán és rövid ideig tartózkodott a társaságában.

Közelebb mentünk az erkélyre vezető ajtóhoz, és a gondolataim megint a csók körül kalandoztak. Egyfelől szerettem volna mihamarabb elszökni, és megkeresni az ismeretlent, másfelől azonban tudtam, ha így tennék, semmivel sem lennék különb, mint az a lány, aki elől menekülni akart. Hát, ez van. Durva lenne, ha engem is úgy koptatna le, hogy elkapja a keze ügyébe kerülő első nőt és megcsókolja. Az új Clara Bishopnak nincs ideje szoknyapecérekre, nyűgre és drámára – emlékeztettem magam az elhatározásomra.

Ennek ellenére gondolatban újra meg újra átéltem a csókot, s a legfontosabb részeknél lelassítottam a belső filmet, míg végre sikerült egész pontosan felidéznem ajkának érintését. Ökölbe szorítottam a kezem annak reményében, hogy így talán csökken majd tomboló vágyam.

Anyám kacagása rántott vissza a valóságba. Nem tartottam valószínűnek, hogy bárki is valami igazán vicceset mondott volna, de tisztelettudóan elmosolyodtam, annak ellenére, hogy éppenséggel én magam is lehettem az élcelődés tárgya.

– Apáddal arról beszélgettünk – pillantott apámra, aki hiába nézett rá figyelmeztetőleg, anyámat teljesen hidegen hagyta –, hogy miért is ne költöznél haza, hiszen Belle nyilvánvalóan szeretne kettesben lenni Philippel, és otthon bőven van hely.

Tény és való, hogy bőven van hely otthon, de teljesen kizárt, hogy elfogadjam anyám javaslatát.

– Már aláírtuk a bérleti szerződést – hazudtam szemrebbenés nélkül.

– Tényleg? Úgy, hogy nem is kértétek ki a véleményemet? – anyám úgy váltogatta a különféle fintorokat, mint más nők a kalapjukat. Gyakran, és szertartásosan. A mostani alkalom egyáltalán nem számított kivételesnek; úgy nézett rám, mintha legalábbis elárultam volna.

– Ne haragudj, de nem halogathattuk a dolgot – sietett a segítségemre Belle.

– Úgy ismerem az ingatlanpiacot, mint a tenyeremet – zsörtölődött anyám, és még jobban elhúzta a száját, aminek következtében előbukkantak gondosan leplezett ráncai. Ez nem volt túl jó jel… Láthatóan kezdte magát belelovallni a helyzetbe.

– Csak bérlünk – próbáltam menteni a menthetőt.

– Akkor is szerződtetek! Most olvastam a Sunban, hogy egyre több főbérlő kémkedik az albérlői után!

Anyám repertoárjának szerves részét képezte az is, hogy teljesen ártalmatlan dolgokat igazán rémisztő színben tűntetett fel. Az életem első tizennyolc évében sikerrel is járt, ami azt illeti, de most, hogy már huszonhárom éves vagyok, inkább fárasztónak találtam, semmint félelmetesnek.

– Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz – jelentettem ki.

– Egy nagyon kedves, idős hölgytől bérlünk – vetette közbe Belle.

Figyelmeztető pillantást vetettem rá. A közös hazugság szépen dagadni kezdett, és nem voltam biztos benne, hogy pontosan emlékszem majd a részletekre. Azért, hogy megkíméljem anyámat, és egyben magamat is a felesleges aggodalomtól, régóta és rendszeresen hazudtam neki. Időközben kitapasztaltam, hogy a kisebb lódítások jobban beválnak, mint egyetlen nagy hazugság, ugyanis utóbbi gyakran nagyon nehezen hihető, illetve az ember később hajlamos megfeledkezni a részletekről.

– Az ott Doris? – ragadta meg anyám apám karját. Nagyon fontos volt számára, hogy aznap találkozzon legalább egy ismerőssel, és minden alkalmat meg akart ragadni, hogy minél többen megtudják, jelen volt a nagy eseményen.

– Gyere, menjünk és köszönjünk neki!

Apámon látszott, hogy semmi kedve az egészhez, de kötelességszerűen bólintott és anyámba karolt.

Megböktem Belle karját, és amint a szüleim hallótávolságon kívül kerültek, odasziszegtem neki:

– Nincs szó semmiféle kedves, idős hölgyről, mint ahogyan bérleményről sem.

– Az a helyzet, hogy – drámai hatásszünetet tartott, majd kibökte: – van!

Meglepetten vontam fel a szemöldököm.

– Tényleg?

– A nagynénémnek, Jane néninek van egy klassz háza Kelet-Londonban.

Azt hittem, Belle már nem tud meglepetést okozni, de úgy látszik, tévedtem.

– A nagynénéd Kelet-Londonban él?

– Ühüm – Belle nagyot kortyolt a koktéljából és vállat vont, mintha teljesen természetes lenne, hogy az embernek van egy idősebb rokona, aki London legmenőbb környékén lakik. – Majd meglátod, imádni fogod Jane nénit!

– Hát, nem is tudom – tétováztam. – Még nem láttam a lakást…

– Bízz bennem! Holnap találkozunk a nagynénémmel. Egyébként szerinted van más megoldás? Vissza akarsz költözni a szüleidhez, vagy mi? – kérdezte, és a nyomaték kedvéért úgy tett, mintha fojtogatná magát.

– Igen is, meg nem is – ismertem be.

– Hogyhogy igen? – világos volt, hogy elképzelhetetlennek tartja az ötletet.

– Tudod, hogy nem szeretek egyedül élni – feleltem. Mindazonáltal tény, hogy a hazaköltözés egyáltalán nem tűnt jó ötletnek. Az egyetem alatt megszoktam, hogy a magam ura vagyok, és néhány rossz döntéstől eltekintve – melyek egyike ugyebár Daniel volt – az első év után kifejezetten jól boldogultam.

Időközben megismerkedtem olyan emberekkel is, akikre számíthatok. A legtöbb barátom hamarosan Londonba költözik, de Belle-en, a legjobb barátnőmön kívül nemigen van más, akiről el tudnám képzelni, hogy közösen béreljünk lakást. Lehet, hogy egy újabb év, ami az első egyetemi évemhez hasonlóan megint az önállóság jegyében telik, segít majd átlendülnöm mindazon, amit Daniel miatt elszenvedtem. És akkor talán elmúlik az a meggyőződésem, hogy mindenképp együtt kell laknom valakivel. Mindenesetre ez az idő még nem jött el.

– Tudom, és nincs is ezzel semmi baj – Belle a vállamra tette a kezét. – De ez azt jelenti, hogy hagynod kell, hogy összehozzak neked egy-két randit. Rémesen érezném magam, ha jövőre miattam kellene hazaköltöznöd a szüleidhez.

– Ki tudja, mi lesz egy év múlva? – jegyeztem meg.

Belle megszorította a vállam.

– Ez a beszéd!

– Akkor, ha jól értem, ez azt jeleni, hogy mindenképp be akarsz szervezni nekem egy pasit, ugye?

– Csak egyetlen randevút! – kérlelt. – A bátyámmal… – tette hozzá.

– Azt hiszem, a tesód nem az esetem – semmiképp sem szerettem volna megbántani. Nyilván nem tehet róla, hogy a bátyja nagyon gázos pasas.

– Tudom, hogy nagy valószínűséggel halálra untatna – mondta. – De mégis… Szeretnélek biztonságban tudni.

– Tudok vigyázni magamra.

Olyan képet vágott, mintha erősen kételkedne az állítás valóságtartamában. Tény, hogy az elmúlt évben történtek miatt minden oka meg is volt rá. Semmi esetre sem akartam beadni a derekam; nem volt kedvem randizni a bátyjával, és kész. Ha ügyvéd, ha nem. Szerencsére nem kellett jobban belebonyolódnunk a témába, mert megérkezett Belle vőlegénye.

– Itt van Philip! – kiáltotta. Felugrott és megigazgatta a ruháját. Rám nézett, megerősítést várva.

– Csodásan nézel ki, mint mindig – nem túloztam. Mindegy, hogy Belle éppen részegen tántorgott, vagy hullafáradtan lézengett, mindig tipp-topp volt. – Add át Pipnek az üdvözletem.

Belle kiöltötte rám a nyelvét, és elindult vőlegénye elé. Szerintem Philip túl komolyan viselkedik, és ez nem áll jól neki. Utálja a becenevét, ezért valahányszor megtehetem, mindig Pipnek szólítom. Nem arról van szó, hogy nem bírom őt, sőt tulajdonképpen egész rendes pasi. Mindemellett, a szó klasszikus értelmében, jóképű; magas, az arca karakteres, a haja hamvasszőke, és a hab a tortán, hogy jó modorú. Persze az is mellette szól, hogy nagyon jómódú, nemesi család sarja. Pontosan azt a férfit testesíti meg, akire Belle mindig is vágyott: pompás anyagi és genetikai befektetés egy személyben. Persze nem hibáztatom Belle-t. Volt idő, amikor mindketten kissé elveszettnek éreztük magunkat, úgyhogy teljes mértékben elfogadom, hogy a biztonságot választotta. Ennek ellenére meg akartam vele értetni, hogy számomra nem az jelenti a biztonságot, ha lehorgonyozhatok egy olyan pasas mellett, amilyen például a bátyja, vagy éppenséggel azok a barátai, akikkel a közeljövőben randevút akar szervezni nekem.

Philip megfogta Belle kezét és magához húzta kedvesét. Belle arca felragyogott, s hozzásimult. Halkan felsóhajtottam. Igazán tökéletes pár voltak, mintha egy tündérmese vált volna valóra. Lehetséges, hogy elhamarkodottan vontam le a következtetéseimet a kapcsolatukat illetően. Ezek szerint nem kizárt, hogy Belle számára Philip mégis több mint egy biztos bástya.

e

Vannak helyek, ahol az ember már az első pillanatban otthon érzi magát. Helyek, amelyek szinte hívogatnak. Ami engem illet, a könyvtárakkal, a kávézókkal, a félreeső partszakaszokkal és az árnyas fákkal vagyok így. Azokban a házakban, amelyeket tinédzserkoromban vettek a szüleim, sosem éreztem magam igazán otthon. Túl nagynak és túl hidegnek találtam ezeket az épületeket. Olyan érzés volt, mintha múzeumban laknék, és nagyon nem volt ínyemre, hogy kiállítási tárgynak éreztem magam. Viszont amint beléptem Belle nagynénjének házába, azonnal tudtam, hogy jól fogom érezni magam.

Sőt, nemcsak jól, hanem biztonságban is.

– Na, mit szólsz? – kérdezte Belle, a jegygyűrűjét forgatva.

Hirtelen szóhoz sem jutottam. A helyzet az, hogy nem szívesen vallottam be, hogy tévedtem, amikor elleneztem, hogy Belle nagynénjétől béreljünk lakást. Végül erőt vettem magamon, sőt lelkesen mosolyogtam.

– Mikor költözhetünk? – kérdeztem.

Jane néni bő szabású tunikáját sálakkal, kendőkkel dobta fel. Az ablakhoz lépett és kinyitotta:

– Na, így már mindjárt más! Nem szeretem az áporodott szagot – nagyot szippantott az ablakon beáradó levegőbe. –
A régi bérlő már kiköltözött, és azt mondják, a lakatlanság nem tesz jót a lakás lelkének. Nálam van a kulcs, úgyhogy a tiétek, ha gondoljátok.

Nyújtotta a tenyerét, habozás nélkül elvettem a kulcsot.
A tanév végi stresszel úgy küzdöttem meg, hogy mindennap tételes listát írtam arról, mi mindent kell majd csinálnom
a vizsgák után. Az egyik teendőm az volt, hogy lakást találjak. Bevallom, rengeteg álmatlan éjszakám volt emiatt. Most viszont úgy tűnt, hogy az életem, pontosabban a felnőtt életem darabjai szépen összeállnak, és minden a helyére kerül. A Jane néni által megállapított lakbér összegét minden különösebb nehézség nélkül ki tudtuk fizetni, sőt Belle elköltözése után egyedül is vállalhatom, feltéve, ha Jane néni továbbra is fenntartja a nyilvánvalóan alacsony, rokonságra való tekintettel szabott árat.
A dolog úgy alakult tehát, hogy még a megtakarításomhoz sem kellett hozzányúlnom.

– Nagyszerű, hogy fiatalok költöznek be – lelkendezett. –
A legutóbbi bérlő zenész volt, de nem mondhatnám, hogy kifinomult hallása volt.

– Jane néni teljesen odavan a zenészekért – kacsintott rám Belle.

– Így van, tudniillik nagyszerű szeretők – bólintott a néni. Halálosan komolyan beszélt, mintha pusztán a lakással kapcsolatos technikai részleteket vitatnánk meg, például azt, hogy mit kell tenni, ha eldugul a vécé. – Remélem, neked is volt már dolgod zenésszel!

Visszafojtottam a nevetést, és fulladozva megráztam a fejem. Jane néni arckifejezése arról árulkodott, hogy sokat veszítettem. Reménykedve nézett Belle-re, aki szintén nemleges választ adott. A néni megvonta vékonyka vállát és szomorúan megcsóválta a fejét.

– És ráadásul te még férjhez is mész. Mondjuk ettől függetlenül belefér egy kis félrelépés, ha úgy hozza az élet. Megjegyzem, a zenészek ebben is kiváló partnerek tudnak lenni.

Úgy éreztem, az igazi frissességet nem is a nyitott ablak, hanem maga Jane néni adja ennek a lakásnak. Szobáról szobára haladva mutatta meg leendő otthonunk minden zegzugát. Egyáltalán nem látszott rajta, hogy kőgazdag, de Belle-től tudtam, hogy az egész épület az övé. Ősz haját punk-rocker módra, sünifrizurába fésülte, ami kifejezetten jól állt karcsú alakjához és szép vonalú arcához. Egyértelműen arisztokratikus alkat volt, de lazán, hétköznapi természetességgel viselkedett és egzotikus kisugárzása volt. Nem volt meg benne az az úri allűr, ami a diplomaosztó utáni fogadás vendégeinek többségét jellemezte. Első látásra éreztem, hogy szimpatikus lesz, és nem csalódtam.
A megérzéseim általában helyesek.

A lakás egyébként tökéletes volt. Nemrégiben újították fel, csillogó, rozsdamentes szerelvények, kiegészítők és egy méretes jakuzzi uralta a fürdőszobát. A falakat váltakozva csupasz tégla és pompásan kidolgozott vakolat borította, az ajtók és ablakok keretei kiváló asztalosmunkáról árulkodtak. A tölgyfa padlót is felújították, lakkozták. Az egyetlen dolog, amit hiányoltam, a kandalló volt, bár a közelgő meleg, nyári hónapokban aligha vehettem volna hasznát. A bútorozást követően alighanem a teendőlistámról a legtöbb elemet kihúzhatom, sőt nem kizárt, hogy lesz néhány napom bejárni Londont, mielőtt munkába állok.

– Tudod már, hogy melyik szobát szeretnéd? – kérdezte Belle, miután megnéztük a lakást.

– Bármelyik megfelel.

– Mindketten tudjuk, hogy kamuzol! – belém karolt, és odakísért a kisebbik, ám barátságosabb hálószobához. – Világos, hogy ez tetszik jobban.

Az ajkamba haraptam, mert nem szerettem volna keresztülhúzni a számításait, hátha ő is pont ezt nézte ki magának. A kiugró ablakfülkével a szoba tökéletesen megfelelt az ízlésemnek.

– Nagyon szép – mondtam végül.

– Akkor legyen a tiéd. Különben is, a másik szobából egyenesen be lehet menni a vécébe, úgyhogy minden reggel megelőzhetlek!

– Micsoda ördögi terv! – kacagtam, de persze szó sem volt részéről ravaszkodásról. Teljességgel kizárt volt, hogy Belle előbb keljen fel, mint én. A következő év során az lesz a legfontosabb dolga, hogy véglegesítse az esküvő terveit. Ha van olyan meló a világon, ami tényleg kötetlen munkaidővel jár, nos, Belle megtalálta!

– Megyek, és megköszönöm Jane néninek – azzal sarkon fordult, én pedig egyedül maradtam a szobában.

Elképzeltem, hol lesz az ágy és a könyvespolc. Lehet, hogy egy kisebb fotelt is be tudok préselni valahogyan az ablak elé, de ha mégsem, egy pad is megteszi. A harmadik emeleten voltunk, s az ablak a nyüzsgő utcára nézett. Lassan minden a helyére kerül, hála a szerencsének, és az egyetemi évek során az alapos tervezésemnek.

Mélyen legbelül azon morfondíroztam, hogy vajon mikor fog mindez gyökerestül megváltozni. Kinéztem új otthonom ablakán. A tavaszi ég szürkébe fordult és gyülekeztek a felhők – vihar közeledett.

HARMADIK FEJEZET

Távoli zajok kúsztak az álmomba… odakintről, az utcáról jöttek. Megpróbáltam tovább aludni. Egy jóképű férfiról álmodtam, akinek egynapos borostája kellemesen csiklandozza a bőröm, az arcára árnyék vetül… Körbeleng bennünket a pikáns fokhagymaillat. Ujjával érinti a kulcscsontomat, majd lassan a blúzom legfelső gombjához ér, az ajka az arcélemen táncol. Egy pillanatra elvonja a figyelmét a hangos dudaszó, és elhúzódik tőlem… Dacoltam a zajjal, és küzdöttem, hogy ne illanjon el az álom. Azonban ekkor már méterekre távolodott tőlem a férfi, és megértően, mégis csábítóan mosolygott. Majd vállat vont, s amint a felkelő nap sugarai megérintették a szemhéjamat, az álom utolsó képe is lassan szertefoszlott. Továbbra sem voltam hajlandó kinyitni a szemem, vágytam vissza ebbe a csodálatos álomba.

Végül a kávé félreismerhetetlen illata térített magamhoz. Kinyitottam a szemem. Belle lépett a szobába. Intett, hogy keljek fel:

– Ülj fel, csajszi! Ide nézz, mit hoztam neked!

– Hány óra van? – kérdeztem, és közben igyekeztem összeszedni magam, hogy képes legyek a szokásos reggeli teendőkkel foglalkozni.

– Itt a kipakolás ideje – jelentette ki Belle, és a kezembe nyomta a bögrét. – Vagy már le is mondtál a rendes felnőtt-életről?

– Jövő péntekig nem kell bemennem dolgozni. Még egy kis ideig élvezhetem a szabadságot, úgyhogy igazán hagyhatnál szunyálni – feleltem, de azért belekortyoltam a kávéba. Hiába, fel kellett adnom a lustálkodással kapcsolatos reményeket.

– Kipakoltál már egyáltalán valamit? – kérdezte Belle, és szórakozottan olvasgatta a hozzá legközelebb eső kartondobozra írt tartalom-listát.

Megpaskoltam a matracot. A baldachinos ágyban féltucat tollpárna közt, egy krémszínű huzatba bújtatott paplan alatt heverésztem. Az elmúlt hetet kanapékon töltöttem, vagy éppenséggel oda-vissza utazgattam Oxford és London között, vagyis a rendes alvás ugyancsak előkelő helyen szerepelt a teendőlistámon. Az acélkékre festett falakra még nem tettem ki semmit. sőt még a ruháimat is elő kellett kerítenem a dobozok mélyéről. Ahogy elnéztem, Belle már végzett a kipakolással. Annak ellenére, hogy kora reggel volt, a barátnőm sötétszínű, szűk farmerben és egy laza szabású felsőben pompázott, melynek tökéletes esése kiemelte karcsú alakját. Úgy nézett ki, mintha egy divatlapból lépett volna elő. Fényes, szőke haját hátrasimította napbarnított arcából.

A szokásos reggeli csúcsforgalom zajába aznap különösen sok tülkölés vegyült. Belle felpattant és kikukucskált az ablakon. Lenézett az utcára és összevonta a szemöldökét.

– Mi a fene folyik odalent? – kérdeztem.

– Egy csapat bámészkodót látok, szerintem riporterek – mondta, és legyintett. – Lehet, hogy valami baleset volt.

Nagyot nyögtem és kikászálódtam az ágyból. A bögrémet az első kezem ügyében lévő doboz tetejére tettem. Elképesztő, hogy bármilyen borzalmas dolog történik Londonban, a riporterek odasereglenek, mintha az emberek leghőbb vágya lenne, hogy az esti híradóban összetört kocsikról szóló felvételeket bámuljanak. A lesifotósok még a Sarah hercegnőt ért tragédiát követő szigorítások ellenére sem állították le magukat, mindig megtalálják a módját, hogy valami hátborzongató szalagcímet hozzanak össze. Felfordult a gyomrom, ha erre gondoltam. Fogalmam sem volt, hogy ezúttal mire csaptak le, de az biztos, hogy a következő napokban az újságok címlapjáról mindenképp megtudom, ha akarom, ha nem.

– Nem látom, hogy bármi történne – Belle csalódottan ráncolta a homlokát. Nagyon kíváncsi volt, s mindenképp ki akarta deríteni, mi történik odalent.

– Úgy látom, már semmi esélyem, hogy visszabújjak az ágyba – mondtam, és elkezdtem pakolászni a dobozok között. Azt kerestem, amelyikbe a ruháimat csomagoltam. – Lezuhanyozom, és aztán nekiállhatunk a kipakolásnak.

Belle bólintott, és elindult az ajtó felé.

– Addig leszaladok, és megnézem, mi folyik itt.

Megcsóváltam a fejem, de igyekeztem leplezni a nemtetszésemet.

– És mi van, ha valami vészhelyzet van? Vagy egy szökésben lévő gyilkos? – kérdezte Belle. – Újak vagyunk a környéken, kedves Clara. Meg kell tennünk a szükséges óvintézkedéseket.

– Úgy érted, elsőként kell értesülnünk a legfrissebb pletykákról?

Belle vágott egy grimaszt, annak reményében, hogy így elrejtheti a mosolyát, de ettől csak még pajkosabbnak tűnt.

– Hipp-hopp itt vagyok.

Legalább öt perc volt, mire felmelegedett a víz. Amikor a kabinba léptem, és végigzubogott a vízsugár a testemen, éreztem, hogy lassan elernyed a vállam. Behunytam a szemem, és az álmomra, valamint a titokzatos idegenre gondoltam. Furcsa bizsergést éreztem a hasamban, mintha összeszorult volna a belsőm, s azt kívántam, bárcsak végigálmodhattam volna az álmom. Vagy ami még ennél is jobb lenne, gondoltam, miközben beszappanoztam magam, bárcsak találkozhatnék vele még egyszer. Igyekeztem meggyőzni magam, hogy mindössze ártatlan vágyakozásról van szó. Annyi az egész, hogy meg akarom tudni a nevét, és azt, hogy miért éppen engem választott, hogy megszabaduljon attól a másik lánytól… azonban ha teljesen őszinte akarok lenni, akkor bevallom, leginkább arra vágytam, hogy még egyszer megcsókoljon. A tenyerem lejjebb csúsztattam a hasamon, és megérintettem a pulzáló, vágyakozó és egyre követelődzőbb forróságot a combjaim között.

– Ne hülyéskedj már – mondtam fennhangon. Lemostam a szappanhabot a zuhany alatt és elzártam a csapot. Hála az égnek annyira azért nem volt rossz a helyzet, hogy kénytelen legyek magamat kényeztetni a zuhany alatt. Mire megtöröltem sűrű, gesztenyebarna hajam, és előkerítettem egy régi, kényelmes farmert, hallottam, hogy Belle már a konyhában van.

– Na, kiderítettél minden piszkos részletet? – kérdeztem. A bögrémben friss kávé volt. Lassan kortyolgatni kezdtem, és vártam, hogy Belle beavasson, mi mindent tudott meg.

A szemembe nézett. Meglepően sápadt arcán élénk lángrózsák virítottak. A pulton lévő újságokon támaszkodott és jelentőségteljesen dobolt az ujjaival.

– Van valami, amit elfelejtettél elmesélni, Clara? – kérdezte.

Összevontam a szemöldökömet, és megpróbáltam rájönni, mégis mire céloz. Az oxfordi évek alatt végig szobatársak voltunk, és bár kölcsönösen kedveltük egymást, egyikünk sem volt soha tolakodóan bizalmaskodó. Nem is volt erre szükség. Belle egyébként sem tett különbséget a személyes és a bensőséges információ között, s ennek értelmében gyakorlatilag nem volt titka előttem. S mert az én életem messze nem volt olyan izgalmas, mint az övé, tulajdonképpen mindent tudott rólam.

– Miről van szó, Belle? – kérdeztem nyugodtan, de a gyomrom görcsbe rándult. – Úgy nézel ki, mint aki mindjárt kidobja a taccsot.

Idegesen felnevetett, de a nevetés kuncogásba csapott át, és alig bírt megszólalni.

– Csak, ez az egész… az egész olyan… olyan abszurd.

Az egyik újságért nyúltam, de elkapta előlem, és mosolyogva megcsóválta a fejét.

– Lehet, hogy okosabb, ha leülsz, csajszikám – közölte ellentmondást nem tűrően.

Lehuppantam az egyik konyhaszékre, és lassan végigkúszott bennem a jeges rémület, valósággal megbénítva a végtagjaimat. Soha életemben nem tettem semmi rosszat. Semmi okom nem volt azon aggódni, hogy amit Belle az újságban olvasott – bármi legyen is az – valamiképpen kapcsolatba hozható velem. Pedig nyilvánvaló volt, hogy mégis így van. Biztos voltam benne. Éreztem abból, ahogyan Belle viselkedett.

Mintha némi káröröm is vegyült volna ebbe az egészbe…

– Ki vele! – csattantam fel türelmetlenül. Percről percre egyre rosszabbul éreztem magam.

Egy képes magazint húzott elő, és megmutatta a címlapfotót. Két ember volt a képen. Csókolóztak. Hát ettől volt annyira kiakadva? Felvontam a szemöldököm és kérdőn néztem rá. Ekkor egy másik újságot dugott az orrom elé. Itt már közeli kép volt, de eltartott egy darabig, mire felfogtam, mit is látok.
A fotón kivehető volt az Oxford and Cambridge Club előterének faburkolata, egy pár, és mögöttük a terasz. De nem két ismeretlen volt a képen, hanem én és a titokzatos idegen. Élénken élt bennem az emlék…

A férfi selymes haja.

A fokhagyma és a bourbon íze.

A testem ösztönösen reagált, izzott a vágyam, sóvárogtam az érintése után.

Elképesztően csodás csók volt, ez tény. Mindenesetre arra hirtelen nem találtam magyarázatot, hogy hogyan kerülhettünk egy magazin címlapjára.

– Nem értem – amint ezt kimondtam, lassan elkezdett derengeni, hogy mit keresnek odalent az utcán a riporterek. –
A lesifotósok… odalent…

Belle bólintott.

Hogy a fenébe lehet, hogy nem ismertem fel? Úgy látszik, az elmúlt hónapokban tényleg elvesztettem a kapcsolatot a realitással… Egy kis hang a fejemben szakadatlan azt kiáltozta: idióta, balfácán, tökkelütött! Ekkor eszembe jutott az álom, amelyből ébredtem. Megragadtam Belle karját, remélve, hogy talán kicsit lecsillapodom.

– Miattam? – kiszáradt a szám.

– Naná, hogy miattad! Te kavartál a herceggel, ha elfelejtetted volna! – felelte Belle, hangjában csodálattal vegyes irigykedéssel.

– Nem tudtam, hogy ő az – mondtam alig hallhatóan. Szélsebesen törtek elő belőlem az emlékek, kavarogtak bennem a gondolatok és az érzelmek. A pulzusom az egekbe szökött, amikor tudatosult bennem, hogy végül is fény derült a rejtélyes idegen kilétére. Végre megtudtam, ki ő! De a kezdeti lelkesedésem hamar elcsitult, amikor rájöttem, milyen rettenetes árat kellett fizetnem ezért az információért. Ez többé már nem csak az én ügyem volt, és immár nem hivatkozhattam sem a nem tudásra, sem a naivitásra. Hogyan lehetséges az, hogy az ember nem ismer fel egy ilyen közismert személyt? Ez nem lehetett kifogás, és nyilvánvaló, hogy a riporterek sem fognak egykönnyen kiengedni a karmaik közül. És mégis mire megyek azzal, hogy megtudtam, ki a titokzatos idegen?
Az biztos, hogy ezzel nem kerültem közelebb ahhoz, hogy ismét a karjában tartson… Görcsbe rándult a gyomrom, amikor felfogtam a helyzet komolyságát, az összes kapcsolódó problémával együtt. Gombócot éreztem a torkomban, és a hányinger kerülgetett.

– Hogy a francba nem ismerted fel? – kérdezte Belle.

Egy pillanatra elgondolkodtam a válaszon, és igyekeztem elhallgattatni a racionális énem szemrehányásait, melyekkel szakadatlanul bombázta az ösztönös énemet. Mint a korombéli lányok többsége, én is a királyi családról szóló pletykákon nőttem fel, és különösen érdekeltek a két herceggel kapcsolatos hírek, akik alig voltak valamivel idősebbek, mint én. Fiatalabb koromban, még az Egyesült Államokban, néhány népszerű, tinédzsereknek szóló magazin címlapján is feltűntek. Azután egyszer csak visszavonultak a nyilvánosságtól. Legalábbis Alexander mindenképp – nem sokkal azelőtt, hogy a családommal Kaliforniából az Egyesült Királyságba költöztünk, és beiratkoztam az egyetemre. Az elmúlt néhány év során nem mondhatnám, hogy a hercegekkel kapcsolatos hírek olvasgatása töltötte ki a napjaimat.

– Ismerősnek tűnt – bólintottam –, de azt hittem, Oxfordban találkoztunk. Évek óta nem láttam róla képet. Biztos vagy benne, hogy ő az?

– Mondd, te az elmúlt néhány évben egy másik bolygón éltél?

– Tanultam, és interjúkra jártam – emlékeztettem. Járkálni kezdtem a konyhában, mintha lenne esélyem elmenekülni a kínos helyzetből. Belle számára elképzelhetetlen volt, hogy ne éljen társasági életet, mert az éltette, ha a figyelem középpontjában lehet. Én viszont már hónapok óta nem voltam moziban sem.

– Most jött vissza Irakból – mondta Belle, és szórakozottan végigsimított ujjával a fotón. – Kapott valami kitüntetést, amit azzal ünnepelt meg, hogy London széltében-hosszában tiszteletét tette minden vaginában, ami csak az útjába került.

A hír hallatán vágtam egy grimaszt. Magam is meglepődtem, hogy ilyen rosszulesett, amit Belle mondott. Nem elég, hogy a férfi, akiről az elmúlt napokban álmodoztam, teljességgel elérhetetlen a számomra, még azzal is meg kell barátkoznom, hogy számára csak egy voltam a sok közül.

– Most akkor büszke legyek arra, hogy a hódításainak egyike vagyok, vagy éppen szégyelljem magam miatta? – behajítottam a magazint a szemetesbe. Majd rögtön utána kivettem, hogy még egyszer megnézzem a fotót. – És mégis, miért van ennek hírértéke, ha szabad tudnom?

– Azért, mert a sajtó szerint te más vagy, mint a többiek.

Felhorkantam, és fanyalogva megráztam a fejem.

– Ja, tényleg. Nyilván azért, mert nem hagytam, hogy megdugjon. És akkor ettől már más vagyok, igaz?

Azt persze nem tettem hozzá, hogy nem lett volna ellene kifogásom, sőt napokon át erről fantáziáltam. Megjegyzem, eleve hülyeség volt, hogy nap nap után ő járt a fejemben. Abban a pillanatban tudtam, hogy valami nem stimmel vele, amikor megláttam. Akkor meg mégis miért játszadoztam a gondolattal, hogy milyen jó lenne megint találkozni vele?

– Nem erről van szó – felelte Belle homlokráncolva. Fogalmam sem volt, mi oka van rá, hogy kiakadjon, elvégre az én képem volt azon a rohadt címlapon. – A körülmények mások. Klubokban, bárokban számtalan csajjal lencsevégre kapták már.

Felvontam a szemöldököm.

– Már említetted, hogy nagy rajongótábora van.

Figyelmen kívül hagyta a megjegyzésem.

– Csak nyilvános helyeken látták. Senki sem kapta le úgy, hogy bárkivel bármit tett volna.

Felhorkantam, és kezdtem komolyan aggódni.

– De hát azt mondtad, hogy megvolt neki fél London.

– Ezt hallottam…

– Ezt olvastad – helyesbítettem.

– Nézd meg ezt a pasit! – odadobta az újságot, hogy igazolja az álláspontját. – Ne mondd nekem, hogy nem szeretnél térdre borulni előtte. Mármint