Dr. Jonathan Reisman

Testünk láthatatlan világa

Egy orvos utazása

az emberi test rejtett csodáinak világába

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The unseen body

Flatiron Books, New York

Copyright © 2021, Jonathan Reisman, M. D.

Fordította: Gábor Nikoletta

Szerkesztette: Kovács Teréz Orsolya

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2022

Hungarian translation © Gábor Nikoletta, 2022

Dr. Jonathan Reismani

Testünk
láthatatlan
világa

Egy orvos utazása
az emberi test rejtett csodáinak világába

Kainak és Sierrának

Barangoljátok be, fedezzétek fel a világot,

és élvezzétek minden pillanatát.

Bevezetés

Az emberi test belsejébe először az orvosi egyetem bonctani szemináriumán pillanthattam be. Csoporttársaimmal aznap csak a hátizmokig jutottunk, de már az is épp eléggé lenyűgözött, hogy felfedeztük a karok mozgatásának és a gerinc hajlításának mechanikáját. Olyan volt az egész, mintha magának az életnek a kulisszái mögé nézhettünk volna be, és én már aznap úgy döntöttem, hogy halálom után testemet felajánlom boncolásra az egyetem anatómiai tanszékének.

A következő hónapokban alaposan feltártuk a holttest minden egyes belső szervét, hogy megismerjük az emberi test rejtett igáslovait, akik életünk során azért dolgoznak nap mint nap, hogy egészségesek maradjunk. A máj, a gyomor, a tüdő és a szív: mindegyik egy külön világ, és mindegyiknek sajátos szerepe van a testünk működtetésében. Mondhatjuk úgy, hogy testünk színpadán belső szerveink a főszereplők.

Összességében az emberi test elég bonyolult formájú: a fejünk hagymaszerű, a majdnem henger alakú végtagjaink csontos nyúlványokban végződnek, geometriánk nem tűnik annyira egyszerűnek. Alapvetően azonban a testnek igazából csak két oldala van: a belső és a külső. Kívülről a bőr érintkezik a világgal. Legtöbben egész életünkben kizárólag a külvilágra összpontosítunk, és testünk belső életével csak egy orvosi képzés során ismerkedhetünk meg. A test belső világát a legtöbb ember figyelmen kívül hagyja, egészen addig, amíg valamilyen tünet fel nem hívja a figyelmét a belül zajló félelmetes, titokzatos folyamatokra, amelyek a sötét háttérből irányítanak, és csak traumák esetén vagy mesterséges körülmények közt találkoznak fénnyel.

Mindegyik testrész szerkezeti tulajdonságait és működésének részleteit megtanultam, mintákat vettem belőlük, és tanulmányoztam a sejtek szerkezetének mikroszkopikus képét. Megértettem az egyes szervek funkcióit betegségben és egészségben, majd miután egy kimerítő feleletválasztós teszt során számot adtam a tudásomról, egy másik testtájra tértem át. Az orvosi egyetem voltaképpen rapidrandi-sorozat a különböző belső szervekkel, és én bizony azon kaptam magam, hogy mindegyikbe beleszerettem.

*

Soha nem akartam orvos lenni. Mielőtt felfedeztem volna az emberi testet, a természet megfigyelése volt a legfőbb szenvedélyem. Furcsa módon érdeklődésem a természet iránt akkor kezdődött, amikor matematikát tanultam egy Manhattan közepén álló főiskolán: azt hiszem, a nyomasztó nagyvárosi környezet és a matematika elvont, természetellenes tökéletessége késztetett arra, hogy jelentkezzek a Central Parkba egy vezetett tanulmányi sétára, amely a vadon élő ehető növényekről szólt. Egy meleg nyári napon átsétáltunk a park erdein és mezőin, majd magunk mögött hagyva a felhőkarcolókat, találtunk egy szegényember borsának nevezett füvet, amelynek csakugyan csípős íze volt, aztán leszedtünk egy marék finom erdei málnát. Az a gondolat, hogy az emberi test tápláléka közvetlenül a természetből is megszerezhető, felkeltette az érdeklődésemet a növények világa iránt. Hamarosan jó párat tudtam azonosítani, és ezzel egy teljesen új dimenzió nyílt az életemben.

Az volt a célom, hogy már az első pillantás után azonosítani tudjak minden növény-, állat- és gombafajt, amellyel az erdőben találkozhatunk, különösen azokat, amelyek ehetőek. Lenyűgözött a gondolat, hogy a földből éljek, és ne csak élelmet szerezzek belőle, hanem a létfontosságú tárgyak készítéséhez szükséges anyagokat is tudjam használni. Olvastam könyveket arról, hogyan lehet fűzfaágakat kosárrá fonni, és hogyan készíthető állati bőrből ruha. E tudásszomj következtében a kollégiumi szobám hamarosan tele lett faforgáccsal és mindenféle félkész projekt természetes alapelemeivel. Vágytam arra, hogy beutazhassam a világot, és megismerjem a különböző kultúrákat, hogy megtudjam, máshol hogyan lépnek kapcsolatba az emberek az őket körülvevő egyedi természeti környezetükkel.

Miután elvégeztem a főiskolát, végre lehetőségem nyílt, hogy gyógyíthatatlan vándorlási késztetésemet kiéljem, így útra keltem, hogy egy ideig Oroszországban éljek. A különböző kultúrák személyes megismerésével és világnézetük megértésével tovább gyarapítottam a természeti világról és a benne élő fajokról alkotott ismereteimet. Több évig sodródtam, és ezalatt alapvetően nomád életmódomat alkalmi munkákkal tettem fenntarthatóvá: nyári táborban dolgoztam, és kutatási ösztöndíjakat pályáztam meg, amelyeket az orosz távol-keleti őslakosok tanulmányozására fordítottam. Nem tudtam biztosan, hogy mit akarok kezdeni az életemmel. Gondolkodtam azon, hogy kézműves leszek, és mellette talán szerzek egy ökológusdiplomát, de az a gondolat sem állt távol tőlem, hogy letelepedjek valahol a vadonban.

Végül úgy döntöttem, hogy az orvossá válás a legjobb módja annak, hogy egyesítsem három szenvedélyemet: az elemző problémamegoldást, a kezemmel való munkát és a világ felfedezésének folytatását, immár azzal a képességgel, hogy orvosi segítséget nyújtsak azoknak, akikkel találkozom a Föld távoli vidékein. Amikor elkezdtem az orvosi egyetemet, és a szikém találkozott a holttest bőrével, rájöttem, hogy a test felfedezése egészen hasonló a külvilág felfedezéséhez. A belső szervek megismerése a természetben lévő fajok megismerésére emlékeztetett. Mindegyik szerv más-más lény volt, sajátos megjelenéssel és sajátos viselkedéssel, és mindegyiket máshol, a test egy meghatározott zugában, a maga speciális élőhelyén lehetett megtalálni.

Amikor tanulmányaimat megkezdtem a New Jersey-i Robert Wood Johnson Medical Schoolban, meglepődve tapasztaltam, hogy ugyanazokra a készségekre van szükségem, mint amiket a természet megfigyeléséhez használtam, és amelyek jól felkészítettek arra, hogy orvos legyek. Egy nap szokás szerint az orvosi egyetem parkolója mögötti kis, elhanyagolt erdőfoltot kutattam, amikor egy vadgombafürtre bukkantam. Áthatoltam a mérges borostyán és egyéb gaz által uralt területen, mert hajtott a kíváncsiság és rendkívüli módon vonzott az, amit tekintetemmel kiszúrtam a sűrű növényzet között.

Közelebb érve először azt hittem, hogy csak valami szemétdarabot látok, amit a szél sodort oda. De ahogy egész közel kerültem, rájöttem, hogy amit nézek, az bizony él, és nem más, mint egy krémes, világos narancssárga színű gombatelep, valamivel a nedves, árnyékos talaj fölött. Gombahatározási készségem még igen kezdetleges volt, és azon tűnődtem, hogy amit találtam, az vajon gyógyhatású-e, vagy hallucinogén, vagy netán egy mérgező fajhoz tartozik, amiről a toxikológián tanultuk, hogy már néhány harapás is belőle fulmináns májelégtelenséget okozhat. De az is lehet, hogy ehető gomba? Másnap vettem egy gombahatározó zsebkönyvet, hogy azonosítani tudjam, amit találtam, és az orvosi iskolai tananyagom mellett belemerültem az ehető gombák világába is.

Elkezdtem teletömni a fejem információval. Legtöbbször, miután az egyetemen letettem a szikét, a szobámban felvettem a kosaramat, és a parkoló mögötti erdő vagy más ígéretes terep felfedezésére indultam, tekintetemet szegezve mindenre, ami faforgácsszerűnek tűnt a túlöntözött külvárosi pázsiton, abban a reményben, hogy gombára bukkanok. A gombaszakértők káprázatos intuíciójára és enciklopédikus tudására ugyanúgy vágyódtam, mint az idősebb orvosok óriási tapasztalatára. Rájöttem, hogy mi a közös bennük: mindkettő élet-halál kérdésében dönt: a gombaszakértő arról, hogy melyik gomba ehető, melyik mérgező, az orvos pedig arról, hogy melyik beteget kell sürgősen kezelni, és melyiket lehet hazaengedni. Azon töprengtem, vajon képes leszek-e valaha én is nyugodt szívvel ilyen döntéseket hozni – vajon a magabiztosságom túlnövi-e egyszer önbizalom-hiányos szorongásaimat.

Ahogy egyre tapasztaltabbá váltam a gombák és betegségek azonosításában, rájöttem, hogy minden egyes orvosi eset – ahogy minden gomba – egy diagnosztikai rejtvény. A diagnózis szó valójában azt jelenti, hogy „meghatározni”, és ez minden orvos és minden gombaszakértő elsődleges feladata. Akár zöld mezőn, akár steril kórházban álltam szemben diagnosztikai rejtvénnyel, az elmém pontosan ugyanúgy oldotta meg őket: finom árnyalatnyi különbségeket keresett, amelyekkel meg lehet különböztetni az egymáshoz hasonló dolgokat. A jó megfigyelőkészség és a kifinomult érzékelés döntő fontosságú ahhoz, hogy észrevegyük a gomba helyes azonosításához szükséges apró alak- és színeltéréseket, vagy hogy az erdőben megérezzük a gyümölcsös illatot, amely már azelőtt a fekete trombitagomba jelenlétéről árulkodik, hogy megpillanthatnánk. Az orvosi egyetemen azt tanultam, hogy az alapos és gondos megfigyelés a beteg diagnosztizálásában rendkívül fontos, ha például egy lázas gyermeknek minden egyes lélegzetvételénél kitágul az orrlyuka, az arra utalhat, hogy a tünet eredete inkább a tüdő mélyén lévő súlyosabb bakteriális fertőzésben, mintsem vírusos megfázásban keresendő.

Ugyanakkor a megfigyelés csak idáig vezet. Ahhoz, hogy valóban megértsük a testet, valamint a természeti világot, meg kell értenünk az ökológiát is. A természetben az ökológia annak a tanulmányozása, hogy az egyes fajok hogyan lépnek kapcsolatba egymással, a földdel és az éghajlattal. A tapasztalt gombász a régió, az időjárás, az évszak és a közelmúlt csapadékmintázata alapján tudja, hogy mikor mely gombákra számíthat adott helyeken. Ugyanígy az orvos is tisztában van azzal, hogy a betegségek ökológiai összefüggésben állnak az adott évszakkal és a földrajzi környezettel – egyes régiókban például nyáron Lyme-kórra számítanak, fűtésszezonban influenzára és szén-monoxid-mérgezésre. Az orvosok munkáját – ahogy a gombászokét is – nagyban segíti, ha tudják, mikor mit kell és mit lehet keresni. Rájöttem, hogy mély elméleti tudás és alapos megfigyelés kombinációjára van szükség a gombák és a betegségek diagnosztizálásában egyaránt, és tisztelni kezdtem a vezető orvosok hozzáértését, akik – akárcsak az idősek a törzsi társadalmakban – olyan dolgokat is tudtak, amiket tankönyvekből nem lehet megtanulni.

Csak később, az orvosi egyetem harmadik évében, amikor elhagytam az osztálytermet, és elkezdtem kórházban dolgozni – ahol élő betegek váltották fel a feleletválasztós teszteket –, akkor értettem meg jobban, hogy a testünk elemeinek együttes működése határozza meg az életünket, és tesz minket olyanná, amilyenek vagyunk. A műtéteken való asszisztencia során újabb betekintést nyertem a kulisszák mögé, de ezúttal élő test feltárása közben. Elsőként egy autóbalesetet szenvedett fiatalembernek kellett sürgősen eltávolítani a repedt lépét. A műtőasztal mellett steril köpenyben, sapkában, kesztyűben és maszkban állva néztem, amint a sebész felvágja a beteg hasát, pontosan úgy, ahogy én tettem korábban a tetemekkel.

Ám ezúttal a seb vérzett. A vörös véráramlás azt mutatta, hogy a beteg szíve dobog, a tüdeje lélegzik, és a vérnyomása megfelelő. Miközben segítettem felhúzni a hasát, az élő hús melegét kesztyűben is érezni lehetett, ami árulkodott a páciens pajzsmirigye és mellékveséje által kiválasztott anyagok áramlásáról. A fiatalember megelevenedett belei pedig úgy tekeregtek, mint a giliszták, mintha a sebész és én belevágtunk volna a föld füves felszínébe, és félrehúztuk volna a gyepet, hogy feltárjuk alatta az élő talajt, ahol hemzsegnek az apró lények. A páciens élénk belei a megfelelő táplálkozásról, a kiegyensúlyozott elektrolit-háztartásról, valamint megfelelő vese- és májműködésről tanúskodtak.

Az élő betegek feltárása, valamint, hogy láthattam és megérinthettem a belső szerveket működésük közben, olyasmit tett hozzá eddigi tapasztalataimhoz, amire a holttest elhalt, statikus szövetei soha nem lettek volna képesek, mivel a halál és a formaldehid következtében megmerevedtek: megértettem, hogy minden szervünk elválaszthatatlanul összekapcsolódik egymással a kölcsönös egymásrautaltság hálójában. Egy holttestben nem érzékelhető, hogy miként működnek együtt a szervek, ahogy a taxidermiás példányok vagy a préselt növényi levelek is keveset mondanak arról, hogy hogyan hatnak kölcsönösen egymásra a különböző fajok egy közös élőhelyen. Élő betegeknél minden megfigyelésem szükségszerűen az egymástól távoli szervek harmonikus együttműködését támasztotta alá. Azok a szervek, amelyekről egyenként tanultam, végül egy szervezetbe integrálódtak.

Ahogyan az ökoszisztémában minden faj tökéletesen alkalmazkodik a saját ökológiai élőhelyéhez, az emberi test minden tájéka sajátos szerepet játszik a test egyensúlyának fenntartásában – amit homeosztázisnak nevezünk. A test ökológiája egy nagyobb léptékű kép, és csak akkor van rálátásunk, ha az egyes részektől eltávolodva, messzebbről nézzük, csak ekkor értjük meg az egész részeinek összefüggéseit. Orvosi képzésem során rájöttem, hogy orvosnak lenni – különösen általános orvosnak – azt jelenti, hogy nemcsak az egyes testrészekről kell mély ismeretekkel rendelkeznem, hanem az emberi test egészét és bizonyos fokig a benne lakó személyiséget is ismernem kell.

Ez a könyv egy kalandregény, az emberi test csodáit és betegségeit felfedező utazásomról szól, amely azzal kezdődött, hogy belenéztem egy holttestbe, és ezáltal közvetve belekukkantottam a saját testembe és az összes többi emberébe is. Az utazás folytatódott az orvosi egyetemen és a massachusettsi közkórházban, ahol rezidensként dolgoztam, és elsajátítottam a belgyógyászati és a gyermekgyógyászati szakképzést – és minden egyes páciens, akivel csak utam során találkoztam, hozzájárult ahhoz, hogy jobban megértsem az emberi test működését.

A rezidensképzés befejezése után független orvosként kezdtem dolgozni, de karrierem szokatlan irányt vett. Ahelyett, hogy egy tekintélyes klinikán vagy egy szakorvosi rendelőben helyezkedtem volna el, én inkább a világ távoli és kulturálisan egyedülálló régióiba mentem orvosi gyakorlatra. A magaslati nepáli klinikától a sarkvidéki alaszkai sürgősségi osztályig, a különböző helyeken mindig az adott kultúra perspektívájából ismerkedtem tovább az emberi testtel, ezáltal értékes tudásra tettem szert, és tájékozottabb, tapasztaltabb orvossá váltam.

Ez a könyv a részekről is szól, de arról is, hogy ezek a részek hogyan alkotnak egy egészet. Minden fejezet egy-egy testrészhez vagy testnedvhez kapcsolódó történeteket kínál az orvos szemszögéből, aki felfedező és utazó is egy személyben, és az új, ismeretlen országokban a látnivalókkal együtt megismeri lakóinak furcsa szokásait is. Az orvosi egyetem megtanított arra, hogy az emberi testet fel lehet bontani egyes részekre, az élet viszont megtanított arra, hogy a test egésze több, mint e részek összege.

Testünk rejtett világa ugyanannyira figyelemre méltó és lenyűgöző, mint a természet. Elvégre mindkét szféra tanulmányozásával magát az életet ismerhetjük meg.

A torok

Az egyetemen folytatott emberi anatómiai tanulmányaim során feltűnt, hogy egyik testrészünk meglehetősen ostobán lett kitalálva, és ez nem más, mint a torok. A torkunk az a hely, ahonnan a lenyelt étel és a belélegzett levegő, miután ugyanazon a nyíláson, a szájon keresztül bejutott a szervezetbe, a megfelelő csövekbe – a nyelőcsőbe vagy a légcsőbe – távozik. A torokban a nyelőcső bejárata a lenyelt táplálék számára közvetlenül a légcső mögött van, olyan, mint egy dupla szívószál, amelynek a két vége majdnem összeér. A nyelőcső és a légcső bejáratát ugyanis mindössze néhány milliméternyi szövet választja el egymástól. Az orvosi tankönyvek metszetábrái részletesen ábrázolják ezt a nagyon fontos kereszteződést, ahol minden egyes nyelésnél az étel és az ital közvetlenül a légcső bejárata fölött csúszik a nyelőcsőbe. Ha a légcsőbe menne, fulladást vagy akár halált is okozhatna.

A torok veszélyes felépítése éles ellentétben áll más testrészek ragyogó kialakításával. Az emberi kéz és az alkar például csodálatosan finom, ügyes csontokból, izmokból és inakból felépülő szerkezettel rendelkezik, amely olyan megdöbbentő képességeket eredményez, mint amilyen a szerszámok megfogása vagy a jazz-zongorázás. És ugyanilyen eleganciával juttat a szív és a tüdő tökéletesen szinkronizált együttműködése oxigént a test legtávolibb sejtjeibe is. Az anatómiai mechanizmusok, amelyek elősegítik az életet és növelik a túlélés esélyét, általában intelligens megoldások – leszámítva a torkot. Amikor az anatómiaprofesszor az előadáson az emberi garat „idióta” elrendezésén viccelődött, vele együtt nevettünk.

Évekkel később, amikor kórházi orvosként – azaz kizárólag kórházi betegekkel foglalkozó orvosként – munkám jelentős része abból állt, hogy betegek életéért küzdök a torok hibás kialakítása miatt, már alig találtam ezen nevetnivalót. Gyakran kezeltem idős betegeket, akik aspirációban szenvedtek a légcsövükbe kerülő táplálék miatt. Az aspiráció fulladásos légútelzáródás, amelyet a légcsőbe kerülő, többnyire kis mennyiségű étel vagy folyadék (nyál is akár) okoz. Ám ahelyett, hogy az aspirációtól hirtelen megfulladtak volna, a betegek többségénél ez a folyamat lassan, de folyamatosan, hetek és hónapok alatt ment végbe – gyakran észrevétlenül. A torok anatómiája miatt alattomos légzési nehézségek léptek fel, amivel jó esetben kórházba kerültek, ahol a kezelésük során újra és újra szembesülnöm kellett a torok furcsa anatómiájával. Egyik idős betegem, Suzanne kezelése során azonban olyan tapasztalatot szereztem, amely örökre megváltoztatta a torokkal kapcsolatos korábbi gondolkodásomat.

Suzanne nyolcvankét éves nő volt, aki Boston külvárosában élt. Egész életében varrónőként dolgozott, és csak a hetvenes évei végén adta fel a karrierjét, amikor egészsége romlani kezdett. Ellenállt függetlensége megcsorbításának, és amikor lánya, Debra megpróbálta idősek otthonába költöztetni, visszautasította. Suzanne testi romlása azonban felgyorsult, többször el is esett, de szerencsére egyik alkalommal sem tört csontja. Debra alkalmi ápolónőket fogadott fel mellé, akik az otthonában gondozták, de hamarosan megindult Suzanne mentális hanyatlása is, megfosztva őt emlékeitől és az értelmes mondatalkotás képességétől. Amikor otthoni gondozása túlságosan nehézkessé és megfizethetetlenné vált, lányának nem maradt más választása, mint idősek otthonába költöztetni őt.

Egy hónappal később találkoztam Suzanne-nal, amikor enyhe tüdőgyulladás miatt bevitték a kórházba. Néhány napos antibiotikum-kezelés alatt felépült, így visszaengedtem az idősek otthonába.

Pár héttel később azonban ismét visszatért egy második (és még súlyosabb) tüdőgyulladással. Meglátogattam a sürgősségin (ER), mialatt a fekvőbetegbeutalójára várt. Egy kis ágyon feküdt, és erőtlenül küzdött a párnázott csuklópántokkal, amelyek megakadályozták, hogy lehúzza arcáról az oxigénmaszkot. A frizurája és a mosolya ugyanaz volt, de már vékonyabbnak és alultápláltabbnak tűnt, mint az első felvételkor – halántéka beesett, kimerültnek tűnt, bordái kidomborodtak és minden egyes erőltetett lélegzetvételnél megremegtek.

– Üdvözlöm, dr. Reisman vagyok ismét. Sajnálom, hogy újra itt kell találkoznunk. Gondolom, nem azért jött, mert ennyire hiányoztam – mondtam emlékezve, hogy korábban folyton viccelődtünk. Valami érthetetlen dolgot motyogott, amit alig hallottam az oxigén sziszegő áramlása és a torkában elakadt váladék zörgése közben. Sokkal kevésbé tűnt élénknek, mint amikor elengedtem – a tüdőgyulladás érzékelhetően tovább rontott Alzheimer-kórtól amúgy is megromlott elmeállapotán. Sztetoszkópommal meghallgattam a tüdejét, és hallottam a jellegzetes szörcsögést, amelyet a kásás váladékban buborékokat képző levegő okozott.

Sok más beteghez hasonlóan, akiket aspirációval kezeltem, Suzanne állapotromlása is az étkezés közbeni köhögéssel kezdődött. Ezt megelőzően mentális leépülése ugyan folyamatosan, de lassan rombolt a háttérben, de amikor elkezdődött a köhögés, a rohamos súlycsökkenés mellett testi-lelki legyengülése felgyorsult. Három héttel a korábbi tüdőgyulladás miatti kórházi kezelése után végre felfedeztem, hogy a légutakba étel került, vagyis aspiráció okozza a köhögést.

Suzanne problémáinak gyökere a nyelés mechanikájában rejlett. A nyelés – bár mindennap több százszor, automatikusan történik – korántsem egyszerű mutatvány. A nyál, az ételek és az italok biztonságos manőverezése a légutak bejárata mellett a nyelv, a szájpadlás, a garat és az állkapocs összehúzódásainak és torzulásainak bonyolult neuromuszkuláris összhangját igényli. Az étel közeledik a légcsőhöz, amikor nyelünk, de légcsőbe jutását végül több különböző izom akadályozza meg azáltal, hogy összehúzza a légcső felső végét, a gégét. Ez kívülről is látható, ahogy az ádámcsutka felfelé rándul, a légutak szabad nyílását a nyelv alá húzza az epiglottishoz, egy olyan szövetlebenyhez, amely tökéletesen lefedi a gégenyílást, akár egy aknafedél. Az étel és az ital ezután biztonságosan kikerülheti a légutakat, és a nyelőcsőbe jut. Amint a táplálék eléri a nyelőcsövet, a gége ismét leereszkedik a nyaki oldalon.

A nyelés öt különálló agyideg és több mint húsz különböző izom összehangolt közreműködésével történik. Ez a bonyolult mechanizmus szervezetünk arra irányuló kísérlete, hogy kompenzálja a torok eredendően veszélyes anatómiáját, de már meglehetősen nehézkes és több hibalehetőséget magában rejtő megoldás egy, a nyelésen kívüli újabb feladat egyidejű megoldásához. Ez derül ki akkor például, amikor étkezés közben beszélgetünk, és a megszólalás – ne adj isten – egybeesne a nyeléssel: ilyenkor megpróbáljuk egyszerre nyitva tartani a nyelőcsövünket és a légutainkat is, ami sajnos évente jó néhány esetben halálos fulladáshoz vezet.

Tetézve a torokban leselkedő számos veszélyforrást, a világon a tüdőgyulladást okozó egyik legfőbb baktériumtörzs is hol máshol élhetne, mint az emberi torok hátsó részében, közvetlenül a légutak nyílása felett. Ezek a baktériumok életünk nagy részében ott vannak, és örökké készen állnak arra, hogy bekerüljenek a tüdőbe, amint bekövetkezik egy olyan pillanat, amikor a légutak védelme alábbhagy. Az egészséges emberek számára az, hogy ezeket a fertőző barbárokat magától értetődően és meggondolatlanul a kapuban szállásolják el, nem jelent különösebb veszélyt. De Suzanne-t a demencia megfosztotta védekezőképességétől, a legyengülés erőtlenné tette a torok izmait, a neurológiai állapotromlás pedig torzította a nyelés koordinációját. Még az öklendezési reflexe is – amely a torok ösztönös védekezése arra, hogy a levegőn kívül bármit is a légcső irányába engedjen – gyenge volt, szinte már hatástalan.

Az idős asszony másodszor is kórházba került, mert az étel- és nyáldarabkákkal együtt, amelyek a légcsövébe jutottak, a torkából az említett baktériumok behatolhattak a tüdejébe, ahol elszaporodtak, és egy másodlagos, „aspirációs tüdőgyulladást” okoztak. Ez az állapot rendkívül gyakori az Alzheimer-kórban szenvedő betegeknél, valamint azoknál, akik más, neurodegeneratív betegségekben, például szélütésben vagy Parkinson-kórban szenvednek. Ugyanezt a fertőzést tapasztaltam akkor is, amikor egy roham következtében vagy valamilyen drog, alkohol okozta kábulatban történhetett az aspiráció.

Minden reggeli viziten megvizsgáltam Suzanne-t. A sztetoszkópomat hátának vékony, szeplős bőrére helyeztem, és hallgattam a tüdejét, közben figyeltem a mentális állapotát. Tudtam, hogy folyamatosan fennáll a lehetősége egy újabb aspirációs eseménynek, ami újabb tüdőgyulladáshoz vezethet, és felvetheti a lélegeztetőgép szükségességét is. De akár gyors fulladásos halált is okozhat. Az emberi anatómia ezen veszélyes furcsasága miatt aspirációs betegeim számára a további állapotromlás kockázata éppen akkor volt a legmagasabb, amikor a dolgok egyébként is a legrosszabbul álltak.

Ez az anatómiai kialakítás igazságtalannak és mi tagadás, meglehetősen unintelligensnek tűnt akkor még a szememben.

A következő három napban Suzanne légzése az antibiotikumok hatására javult, és sikerült lehozni őt a kiegészítő oxigénről. Minden reggel konstatáltam, hogy légzési hangjai fokozatosan tisztultak, és mentális állapota is alapállapotára változott: még mindig zavart volt ugyan és nem kommunikált, de már valamivel éberebbnek tűnt. Beszédpatológusokkal konzultáltam folyamatosan, hogy csökkenteni tudjuk az aspiráció kockázatát: kerülni kellett a híg folyadékok, például a víz és a gyümölcslé adását, amelyek könnyen elkerülik a glottist, helyette sűrűbb összetételű tápanyagokat adtunk, amit Suzanne gyenge torka jobban bírt, és könnyebben terelődött a megfelelő úton a nyelőcsövébe.

Egyik nap Debrával beszélgettem anyja ágyánál, miközben egy ápolónő lassan kanállal etette Suzanne-t zablisztből és sűrített folyadékból álló ebédjével. Elmagyaráztam, ahogy korábban sok hasonló beteg családjának, hogy az aspirációs kockázatot soha nem lehet teljesen kiküszöbölni. Ha meg akarjuk kerülni a torkot, egy szondát kellene használnunk, amelyet tartósan a bőrön keresztül a gyomorba ültetnek be. De még akkor is, ha egy szondán keresztül közvetlenül a gyomorba juttatjuk a tápanyagot, nem tudjuk teljesen megakadályozni, hogy az ne folyjon vissza a nyelőcsőbe, és ne ugyanúgy a tüdőben landoljon, esetleges fulladást vagy ismételt tüdőgyulladást okozva.

Debra ragaszkodott hozzá, hogy az anyja nem akarná a szondát, ahogy erre korábban megírt végrendeletében is egyértelműen utalt. Miután ő is látta édesanyja életminőségének a romlását és a demencia lassú előrehaladását, egyértelműen és határozottan támogatta Suzanne azon vágyát, hogy lehetőség szerint korlátozzuk az invazív orvosi beavatkozásokat.

– Korábban ő volt a legerősebb ember, akit ismertem – mondta Debra remegő hangon, ahogy emlékeiben felidéződött szeretett édesanyja egykori alakja, aki mostanra sajnos eltűnt. – Mindig tudta, hogy mi a jó neki.

Miközben Debrával beszélgettünk, a Suzanne-t etető ápoló ügyelt arra, hogy elegendő időt hagyjon minden egyes nyelésre. Ha Suzanne olyan nagy falatot vett volna a szájába, amelyet csak többszöri nyeléssel tudott volna lenyelni, az növelte volna az aspiráció kockázatát, így ez is külön odafigyelést igényelt. Étvágya azonban szépen javult, ahogy a láza megszűnt, de még mindig köhögött evés közben – ez viszont továbbra is fenntartotta az aspiráció lehetőségét.

A köhögés a szervezet egyik kulcsfontosságú mechanizmusa az aspiráció szövődményei ellen való védekezésben. A nemkívánatos, oda nem tartozó anyagok eltávolítására szolgál, és olyan a tüdő számára, mint a tüsszögés az orrnak vagy a hányás a gyomor-bél traktusnak. A köhögés egy jól kidolgozott reflex, amellyel már csecsemőkorunkban is rendelkezünk, egy előre beprogramozott válasz, amelyet az érzékeny légutakat és tüdőjáratokat érő idegen anyag vált ki.

Mivel mindenki találkozik aspirációval élete során, a test a köhögéssel igyekszik megbirkózni ezzel az elkerülhetetlenséggel. Egészséges embereknél ez elég jól is működik, lásd a köhögési rohamot, amire akkor kerül sor, ha az étel vagy ital rossz csövön megy le. A köhögés könnyen kiöblíti a behatoló anyagot a tüdőből, és általában sikeresen kiküszöböli a tüdőgyulladás kialakulásának kockázatát. Bármi oda nem illő is marad a légutakban, azt a tüdő öntisztító mechanizmusa, az úgynevezett „nyálkafelszívó” lassan fel- és kihozza, ami megint csak egy újabb példa arra, hogy a szervezet többi része miként kénytelen kompenzálni a torok ügyetlen anatómiáját.

A hatékony köhögéshez azonban bizonyos erőre van szükség, amivel az idős Suzanne egyszerűen már nem rendelkezett. Gyenge próbálkozásaiból hiányzott a köhögés hangereje és hangszíne, amely elég erős ahhoz, hogy ténylegesen elmozdítsa a légútban letapadt nyálkát. A köhögés a mellkasi és a hasi izmok szoros összepréselésén alapul, miközben a gége hangszálai zárva vannak, hogy megakadályozzák a levegő kiáramlását. Ez nyomást hoz létre a mellkasban. Amikor a hangszálak hirtelen kinyílnak, a nyomás felenged és kinyomja a levegőt, ami a köhögés hangját is adja. De Suzanne nem tudta összeszedni az erejét ehhez. Testének összes védelmi mechanizmusa eddigre meghibásodott vagy túlterheltté vált.

A negyedik napon, amit Suzanne a kórházban töltött, a vizit vége felé személyi hívóm csipogni kezdett, és egy nővér szólt, hogy jöjjek gyorsan. Ahogy megérkeztem a szobájába, azt tapasztaltam, hogy Suzanne nehezen lélegzik, nyakának és mellkasának izmai megfeszülnek. Bekövetkezett az, amitől tartottam, de ugyanakkor, amire számítottam is. Kértem a nővért, hogy rakja rá a maszkot és adjon neki oxigént. A lánya könnyes szemmel állt az ágy mellett és simogatta anyja vékony, eres kezét.

Suzanne mellett egy éjjeli monitor működött, aminek villogó kijelzője rendkívül alacsony oxigénszintet mutatott. Suzanne-t az ápolónő segítségével előredöntöttük, így hallgattam a tüdejét, amelyben az előző napokban fokozatosan javuló, egyre tisztább hangokat újra felváltotta a légzés kásás szörcsögése. Egy műanyag katéter segítségével kiszívtam reggelijének maradékát a torkából, hogy megakadályozzam a további aspirációt. A következő lépés ilyenkor azon betegek számára, akiknek – mint Suzanne-nak is – továbbra is alacsony az oxigénszintjük annak ellenére, hogy tiszta oxigént lélegeznek be a maszkon keresztül, az intubálás, amikor is egy műanyag csövet vezetünk le a torkán a légcsövébe, és lélegeztetőgépre kötjük.

Suzanne lányához fordulva sietve elmagyaráztam a lehetőségeket, felidézve korábbi megállapodásunkat anyjának gépekkel való életben tartásáról. Mondtam, hogy két opció van: hívhatjuk a kórház intubációs csoportját, és áthelyezhetjük Suzanne-t az intenzív osztályra (ICU), vagy a kényelmére koncentrálhatunk, és helyben intézkedünk.

– A mamám egészen biztosan nem szeretné, ha géppel tartanák életben – jelentette ki határozottan Debra.

Azonnal utasítottam a nővért, hogy a fulladási pánik enyhítésére hozzon gyógyszert. A nővér elhagyta a szobát, és visszatért egy néhány milliliternyi átlátszó folyadékkal töltött fecskendővel, majd beadta az intravénás injekciót Suzanne karjába. Perceken belül csillapodott a félelem az idős asszony tekintetében, izgatott légzése is mérséklődött, de nem szűnt meg.

Orvosként arra képeztek ki, hogy folyamatosan harcoljak a betegségek és a halál ellen, és az emberi test kudarcait – ideértve az aspirációt is – a legjobb tudásom szerint igyekezzem kiküszöbölni. Tudomásul kell vennünk azonban, hogy bizonyos állapotok bekövetkeztekor már nem lehetséges tovább küzdeni. Az ezzel kapcsolatos döntések nehezek, és ezeket a betegeknek és családtagjaiknak az egészségügyi szolgáltatókkal konzultálva kell meghozniuk.

A test hanyatlása különböző fázisokban zajlik, és az orvosi beavatkozások elfogadásának vagy elutasításának következménye is betegenként eltérő. Suzanne számára az Alzheimer lehetetlenné tette, hogy vigyázzon egyre gyengülő testére, ugyanakkor az asszony még évekkel korábban úgy döntött, hogy nem akar gépekre kötve, teljesen kiszolgáltatva élni. Az a lehetőség, hogy mindenáron meghosszabbítjuk a beteg élettartamát, főleg abban az esetben tud értékes lenni, ha a mentális képességek nem sérülnek. Családunk egyik közeli barátja például amyotrophikus laterális szklerózisban (ALS) szenvedett, vagyis egy olyan neurológiai károsodástól, amelynél a test izmai fokozatosan és visszafordíthatatlanul elsorvadnak, és a teljes bénulás állapotáig juttatják az érintetteket. Ugyanakkor ezt a betegséget nem kíséri mentális hanyatlás, szemben az Alzheimerrel vagy a demencia más formáival, így a páciens tökéletesen épelméjű maradt, csak a teste vált magatehetetlenné. Amikor már nem tudott táplálkozni, ő másképp választott, mint Suzanne, így behelyeztek neki egy gyomorszondát, amelyen keresztül biztosíthatták számára a tápanyagokat.

Ezután lassanként a légzésénél is jelentkezni kezdtek a nehézségek, mert a levegő már nem jutott el a tüdejébe, ami a végső izomgyengeség jele. Ekkor a beteg úgy döntött, hogy légzőcsővel biztosítsák a légzését, amelyet a nyakán egy lyukon keresztül vezettek be véglegesen. Ismerősünk számára ezek a beavatkozások meghosszabbították az életét, de nem állították meg a fizikai hanyatlását. Mivel elmeállapota lehetővé tette, hogy továbbra is örömét lelje az életben, például élvezze unokái jelenlétét, ez értékes megoldásnak bizonyult az ő esetében. Életének utolsó napjaiban ugyan teljesen bénultan ült egy kerekesszékben, de mégis részesülhetett abban az örömben, hogy szeretett családja körülvette őt és élvezhette a társaságukat.

Amikor kórházi orvosként dolgoztam, mindennapi munkámhoz tartozott, hogy elbeszélgessek a betegekkel és hozzátartozóikkal a betegek orvosi ellátásának különféle lehetőségeiről. Sokszor előfordult idős és aspiráló betegeknél, akik már nem tudták kifejezni az agresszív terápiák melletti vagy elleni kívánságaikat, hogy bizonyos jogi dokumentumok (például korábban megírt végrendeletek) ütköztek a rokonok elképzelésével vagy akaratával. Többször láttam idős betegek már felnőtt gyermekét az évek óta haldokló szülők ágyánál a kórházban, akik még mindig bíztak a nem realisztikus rehabilitációban. Máskor viszont épp a gyerekek voltak azok, akik – miután ugyanúgy támogatták a szüleiket a hanyatlás éveiben, és elkísérték őket a vég nélkül ismétlődő kórházi kezelésekre – felismerték, hogy itt az ideje elengedni a szeretett hozzátartozót.

Egy haldokló beteg gyakran kellemetlen dinamikát hoz létre a családon belül. Nemegyszer álltam testvérek közti feszült viták kereszttüzében, és évtizedek óta vívott csaták részesévé válva veszélyes aknamezőn kényszerültem sétálgatni. Miként beteg testünk vagy demens elménk, úgy mérgező kapcsolataink is egyre nehezebben kezelhetővé válnak az életkor előrehaladtával. A személyiség megkeményedik, mint az artériák, és a félreértések vérrögökként rakódnak le benne. Kórházi orvosként – és kívülállóként – munkámhoz tartozott az is, hogy közvetítsek az egyet nem értő családtagok között, és megnyugtassam őket vagy enyhítsem a feszültségeket köztük. Ahogy a betegek testi fájdalmát és szenvedését is enyhítem, mielőtt az életből kilépnének.

Az ételek lenyelésén és a levegővételen kívül a torok a hangképzés helye is, ahol a tüdőből kiáradó levegő megrezegteti a gége hangszalagjait. A torkunk segítségével fejezzük ki magunkat, ezen a szerven keresztül ismertetjük kívánságainkat, miként az erős akaratú és független Suzanne is. Orvosként feladatom, hogy meghallgassam és meghalljam a betegeket, különösen akkor, ha már nem tudnak magukért kiállni. Azok az emberek, akik attól tartanak, hogy utolsó napjaikban az egészségügy áldozatává válnak valamilyen invazív orvosi ellátás vagy fájdalmas beavatkozás által, előre leírathatják akaratukat arra vonatkozóan, hogy mely intézkedések végezhetők el velük kapcsolatban. A kutatások igazolni látszanak azt, hogy amikor az orvosok életük végéhez érve maguk is betegekké, pácienssé válnak, szívesebben mellőzik az agresszív terápiákat. Valószínűleg azért, mert munkájukból adódóan gyakran voltak tanúi ezeknek az életminőség és a kényelem rovására végrehajtott, értelmetlenül kegyetlen beavatkozásoknak. Életünk során többnyire mindannyian képesek vagyunk magunkért kiállni és szót emelni, de amikor a testünkkel együtt a hangunk is felmondja a szolgálatot, kénytelenek vagyunk a családunkra és a barátainkra vagy a korábban megírt végrendeletünkre támaszkodni, hogy helyettünk fejezzék ki az akaratunkat.

Suzanne lánya egyébként atipikus volt empátiáját illetően. Az elkerülhetetlen állapotromlással párhuzamosan képes volt hűen tolmácsolni anyja aktuális érzéseit, amellyel jelentősen megkönnyítette a dolgom. Suzanne gondozása annyira feszültségmentes volt, hogy kitörölhetetlen nyomot hagyott bennem mint fiatal orvosban. Debra amellett, hogy az évek során tökéletesen megtanulta gondozni az anyját, szembe mert nézni azzal a ténnyel is, hogy hamarosan meg fog halni, függetlenül attól, hogy mit tettünk érte addig vagy mit tehetnénk még.

Suzanne túlélte ezt az aspirációs eseményt még, de a következő két napban belázasodott, oxigénszintje tovább csökkent, ami arra utalt, hogy a torok baktériumai ismét elérték a tüdejét, és újabb pneumóniát (tüdőgyulladást) okoztak. Állapota súlyosbodott a hatalmas antibiotikumdózis ellenére.

Később, de még azon a napon Suzanne lehúzta az oxigénmaszkot az arcáról, és ezúttal engedtük. A torkában a nyálka felhalmozódott, és minden lélegzetvétele hörgés volt, ami azt jelezte, hogy a testének védekezőrendszere teljesen kimerült. Amikor nagy, népes családja körbevette kórházi ágyát, a légzése először fokozatosan felgyorsult, majd fokozatosan lassult, míg végül teljesen megszűnt.

*

Az embriológia fejlődésével mára eljutottunk oda, hogy az emberi test kialakulását mikroszkóppal követhetjük az anyaméhben. A magzati életet lapos, mikroszkopikus sejtlemezként kezdjük, amely csak néhány héttel a fogamzás után kezd maga körül osztódni és térben feltekeredni. Ez a sejttekercs adja az emberi test alapvető tervrajzát: a cső egyik vége bejáratként, másik kijáratként funkcionál. A test ebből a kiindulási pontból növekszik és építi fel magát bonyolult rendszerré. De az eredeti tubuláris (csőszerű) konfiguráció az egész életünket végigkíséri. Ha szigorúan vesszük, testünk nem több, mint egy extravagánsan kidíszített cső, amelynek egyik vége a táplálék és a levegő bejárata, a másik vége pedig a kijárat.

Ez a csöves konstrukció a torok kialakulásának eredete is. Az embrionális fejlődés során a test egyetlen közös bejárata két egymás melletti csőre osztódik – egyik a táplálék számára, másik a levegőnek –, és ezzel együtt a fulladás és az aspiráció tartós veszélye is megszületik. Ezt segít kiküszöbölni egyrészről az arc és az agy kialakítása, ami tovább szabályozza, hogy mi juthat át a bejáraton, másrészről a különböző beépített védekező mechanizmusok is, mint a nyelés, a köhögés és az öklendezés, amelyek többnyire működnek is.

A születést követő első lélegzetvételtől kezdve a levegő és az étel szétválasztódik a torkunkban – garatunk egész életünkön át tartó zsonglőrködése eredményeként. Az ételek távoltartása a légutaktól a testünk egyik legalapvetőbb fealadata, de amikor egy stroke vagy Alzheimer kór miatt a torok már nem tudja a zsonglőrködést koordinálni, testünk feladja, és megjelenik az aspiráció. Elmondható tehát, hogy a stroke-os, alzheimeres betegek leggyakoribb halálozási oka az aspiráció.

Orvostan-hallgatóként még gúnyolódtam a torok anatómiáján, mert betegeimet illetően jelentős veszélyforrásnak tekintettem. Többévnyi orvosként végzett munka után azonban elkezdtem felismerni benne a test bölcsességét, amely lehetővé tesz egy életből kivezető békés utat. Az aspirációs tüdőgyulladást régen „az öreg ember barátjának” is hívták, mert méltóságteljes véget vethetett az időskorúak és nagybetegek hosszan tartó szenvedésének. Mint a fiolában tartott ciántabletta végszükség esetére, a torok bizonytalan anatómiája a leromlott testnek a fölösleges szenvedéssel teli életből való menekülés lehetőségévé válik. És néha függetlenül attól, hogy mennyire akarjuk szeretteinket magunk mellett tartani, a vég nem odázható tovább, és a test bölcsen dönt helyettünk. Ilyen volt az is, amikor a feleségem Parkinson-kóros nagyapja egyre többször került kórházba, mert az egyik tüdőgyulladást kapta a másik után, és végül elérkezett az a pont, ahol már nem lehetett rajta segíteni.

A Suzanne-hoz hasonló betegek gondozása során rájöttem, hogy a torok kialakításában sokkal mélyebb bölcsesség van, mint azt elsőre gondolhatnánk.

A szív

Az emberi test egy hosszú és labirintusszerű barlang, tele csatornákkal és vezetékekkel, amelyek mindegyikében áramlik valamilyen testnedv. A test betegségeinek kiterjedt katalógusában, amelyet volt szerencsém tanulmányozni, minden összefügg valahogy a belső folyadékok áramlásának akadályoztatásával. A vizeletáramlás leállása veseelégtelenséget és húgyúti fertőzést okoz; az elzáródott középfül-elvezetésnek fülgyulladás a következménye, hasonlóan az eltömődött orrmelléküregekhez; a nyálka nem megfelelő kiáramlása a tüdőből tüdőgyulladáshoz vezet, az epehólyagban, vesében, nyálmirigyben és a belső fül egyensúlyi központjaiban képződő köves konkréciók hasonlóképp akadályozzák a folyadékok megfelelő áramlását, ami elmondhatatlan bajt képes okozni; vakbélgyulladás, divertikulitisz (bélgyulladás), tályog és székrekedés – mindezek közvetlenül abból adódnak, hogy egy dugulás megállítja a test valamelyik csőrendszerében a folyadék áramlását.

Az áramlás szükségességét a hagyományos kínai orvoslás egyik alaptételéből érthetjük meg: a kínai medicinában a legtöbb betegség a chi áramlásának leállásából eredeztethető. Orvostanhallgatóként tanuljuk, hogy a nyugati orvoslás is hasonló elven alapul: az emberi egészség a testnedvek egyenletes, következetes mozgásától függ, és az orvos feladata, hogy a betegségek kezelése során megszüntesse az elzáródásokat, és lehetővé tegye a folyadékok megfelelő, akadálytalan áramlását. Más szóval az orvostudomány gyakorlata tulajdonképpen és lényegét tekintve nem más, mint vízvezeték-szerelés.

A test egyik legsúlyosabb, akár halálos következményű vízvezeték-problémája a szívroham. Amikor először állapítottam meg ezt a diagnózist egyedül, már készülődtem haza a munkából, alig néhány hónappal azután, hogy befejeztem a rezidensképzést, és frissen végzett, de már független orvosként dolgoztam egy Boston környéki sürgősségi ellátóközpontban. Hosszú és kimerítő nap után voltam, ezért morogtam is a nővérnek, amikor egy középkorú házaspár lépett be az ajtón, közvetlenül a műszakom vége előtti percben.

Jared lett a nap utolsó páciense. Abban a reményben, hogy gyorsan elintézhetem, már az előcsarnokban rátapadtam, bemutatkoztam és megkérdeztem, mi a panasza. Aznap kora reggel – mesélte – furcsa érzése támadt a mellkasában. A reflux egyik tünetének hitte, ezért ellenállt felesége könyörgésének, hogy sürgősen vizsgáltassák ki. A furcsa érzés azonban nem múlt el, majd végül tényleges fájdalommá nőtte ki magát, amely a mellkasából a válla felé kezdett terjedni. Csak aznap délután engedett felesége követelésének, és így jutott el hozzám, közvetlenül a klinikámmal szomszédos épületből, ahol lakott.

Miközben az ápolónő elektrokardiogram (EKG) tappancsokkal elektródákat rögzített a mellkasa bal oldalára, valamint mindkét karjára és lábára, további kérdéseket tettem fel a fájdalmával kapcsolatban, hogy pontosan megállapíthassam annak okát: éles késszerű, mintha égetne, vagy inkább nyomásszerű? Rosszabbodott a fizikai aktivitással? Társult-e mellé izzadás vagy légszomj?

A mellkasi fájdalom az egyik leggyakoribb oka annak, hogy az emberek orvoshoz fordulnak, főként azért, mert ez az egyetlen tünet, amely a legtöbb ember fejében a hirtelen elhalálozáshoz kapcsolódik – noha a mellkasi fájdalmat legtöbbször nem végzetes vagy súlyos állapot okozza. Olyan nyomokra vadásztam, amelyek segítenek megkülönböztetni Jared tüneteiben a szívrohamra utaló jeleket az esetleg jóindulatúbb okoktól, mint amilyen a savas reflux vagy a rekeszizom húzódása. Néhány válasza aggasztott, amelyekből sajnos azt gyanítottam, hogy szívinfarktusa lehet: a fájdalom fokozódott, amikor felment a lépcsőn, de enyhült pihenés közben. Különösen aggasztó tünet volt a mellkasából induló, vállig terjedő fájdalom érzete is. Miközben beszélt, a felesége dühös pillantásokat vetett rá, ilyen arckifejezést azóta is sokszor látok makacs pácienseim házastársain.

Megérkezésük után három perccel az EKG-készülék kiköpte a görbét, amelyet a Jared szívverését kísérő elektromos tevékenység alapján készített el. Ahogy ránéztem a fényes papíron húzódó ábrára, megdermedtem, és elkerekedtek a szemeim.

Az EKG egy kisebb, de egyértelmű szívroham jeleit mutatta ki.

Mivel nem akartam azonnal megosztani a hirtelen az arcomra kiülő riadalmat Jareddel és a