Írta: Rebecca Ross

A mű eredeti címe: Ruthless Vows

Fordította: Szujer Orsolya

Szerkesztő: Póczek Csilla

Nyelvi korrektorok: Koós Patrícia, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Rebecca Ross LLC, 2023

© Szujer Orsolya

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Olga Grlic

Borítóképek: virágok © Magdalena Wasiczek/Trevillion; füst © Audy39/Shutterstock; írógép billentyűk © marekuliasz/Shutterstock

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 087 8 (epub), kiadói kód: MX-3044e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mindazoknak, akik egy másik világot kerestek a szekrényajtón túl, akik levelet írtak, amire még mindig várják a választ, és azoknak, akik történetekről álmodnak, és szavakat véreznek.

Tartalomjegyzék

Prológus: ENVA

ELSŐ RÉSZ: Gyülekező varázslat

1 Komor találka

2 Megigéző szavak

3 Minden történetnek két oldala van

4 Pókselyem és jég

5 Az Első Alouette

6 Leginkább a középső nevünket kedveljük

7 Minden elveszett levél

8 Egy házicsiga neve

9 Roadster-posta

10 Öreg lelkek mosókonyhája

11 R.

MÁSODIK RÉSZ: Szólít a láng

12 Ketrecbe zárt csalogány

13 Láttál már ennél rosszabbat is

14 Éhség

15 Az E és az R betűfej

16 Kilenc élet

17 Égesd el a szavaimat!

18 Csak köd és emlékek

19 Csillagkovácsolta dandárparancsnok

20 A ház, ami tudja, mire van szükséged

21 Szemtől szemben egy álommal

22 Füstté lenni

23 Ragyogó szívek

24 Ami valójában történt a hegyfokon és azon túl

HARMADIK RÉSZ: Kalitkába zárt álmok

25 Ismét túlragyogva

26 Mesélj nekem Iris E. Winnow-ról!

27 Istenek a sírnál

28 Amikor az otthon illata nem ismerős

29 Ötödik emeleti jelek

30 Ne engedd, hogy ez a szabadság megtévesszen!

31 Gravitáció egy más világban

32 Zavaros vonal

33 Tej és méz

34 Tizenkét perccel tizenegy után

35 Nefelejcs

36 Vendégek, ki tudja, meddig

37 Azon rejtett szálak

38 Csak meghívóval

39 Ezüst a zöldön

NEGYEDIK RÉSZ: Crescendo az álmokért

40 Lélegzetvétel

41 Beszélgetések egy álomképpel

42 Átadom kezemet

43 Tintafoltos Iris jóvoltából

44 Vas és só

45 Százszor, ezerszer

46 Egymásnak esküdött lelkek

47 Ahová minden áruló hajtja a fejét

48 Egy ajtó, amin már korábban is átléptél

49 Ötven szárny súlya

50 Elátkozott szerelmesek altatója

51 Kiontott istenvér

52 Ami lehetett volna

53 Vérző Hírvivő

54 Drága Iris

55 Utószó

Epilógus: CODA

Köszönetnyilvánítás

A szomszéd rétek s halk folyó felett

Csend hűti már s ott túl a halmokon

A mély völgyekbe halt…

Mi volt ez – éji ábránd? képzelet?

Oh tűnt zene, zengtél? vagy álmodom?[*]

JOHN KEATS: „ÓDA EGY CSALOGÁNYHOZ”

Prológus

ENVA

Soha szemernyi kétsége sem volt afelől, még ezen számtalan porlepte, halandó év elteltével sem, hogy Dacre egy nap majd a nyomába ered. Enva tisztában volt vele, hogy a zenéje nem lesz képes a végtelenségig sírjában tartani az istent. Nem számított, mi mindent áldozott fel azért, hogy altatóját eldalolja – az alattomos bűbáj, amit felette énekelt, idővel elveszíti erejét.

Egy egész esztendőn keresztül pengette altatóját, tavasztól nyárig, amikor a szürke fellegek zölddé és lággyá változtatták a világot. Aztán nyártól őszig, amikor a fák umbra- és aranyszínre váltottak, a zúzmara pedig fátylat vont a haldokló fűre. Ősztől télig, amikor a hegyek jégagyarakat növesztettek, a levegő pedig csípős lett, és aztán ismét tavaszig.

Ez elég volt ahhoz, hogy egykori szeretőjét halandó tudat szerint évszázadokra a föld alatt tartsa, ahogy arról az emberek királyát is biztosította akkoriban. Ami pedig a másik három istenséget illeti… Alvát, Mirt és Luzt… Enva amiatt sosem aggódott, hogy ők felébrednének.

Azonban végül minden jónak vége szakad. És minden dalnak megvan az utolsó verzéje.

Dacre fel fog ébredni, Enva pedig vár rá.

Hosszú ujjait ökölbe szorította az oldala mellett, érezve feldagadt bütykeinek sajgását. Tudta, hogy a bűbája megtörik majd, amire viszont nem számított, hogy micsoda ára lesz ekkora erő felhasználásának.

Egy pillanatra beleveszve a múltba, Enva csak állt a Broad Street árnyai közt, és nézte, ahogy az emberek erre-arra sietnek a dolgukra, meg sem sejtve a jelenlétét. Gyakran észre sem vették őt, mint ahogy Enva arra vágyott is. Képes volt úgy a halandók tömegébe vegyülni, mintha közéjük született volna, olyan testtel, amelynek sorsa, hogy vérezzék és elporladjon, olyan lélekkel, amely úgy villan és izzik, mint egy gyertya lángja. Amely csak úgy ragyog a sötétben.

Várt még pár pillanatot, hogy lemenjen a nap. Csakis aztán lépett ki a szürkületbe, és kelt át az úton, tekintetét egy bizonyos kávézón tartva. Szinte teljesen bizonyos volt benne, hogy járt már ott korábban, réges-régen. Mielőtt ez a város a magasba emelkedett volna az egymást keresztező macskaköves utak hálójából. Mielőtt az épületek égbe nyúló acélcsontvázakká váltak volna.

Ha engedte, hogy az emlékei visszasuhanjanak a múltba, majdnem emlékezett erre a helyre. Ha fel merte idézni azon időket, amikor Dacréval élt a mélyben. Amikor, az isten ágyában ébredve és az ég után áhítozva képes lett volna belefulladni e magányos árnyakba.

Dacre aranyozott kalickába zárta őt, ő azonban kicsusszant mohó karmai közül.

Enva elért a kávézó küszöbéig. Az már bezárt, de zárak még sosem állták útját, úgyhogy most is belépett az épületbe, és szemügyre vette a környezetét. Igen, járt már itt korábban, azonban ez a hely akkor még merőben más volt. Furcsa érzés járta át, amiért bár körülötte minden, mint az évszakok, megváltozott és fejlődött, őróla ezt nem lehetett elmondani. Amiért ő maradt ugyanaz, aki évszázadokkal ezelőtt is volt, akit az ősi szél és a hideg csillagképek rajzoltak.

Ám most nem ezért volt itt, hogy a múlt prédájává váljon.

Enva összehúzta szemét, és az ajtót keresve előrelépett.

{ 1 }

Komor találka

A tavasz végre rálelt Oath városára, de még a mindent elöntő napfény sem volt képes megolvasztani az Iris Winnow csontjait maró deret. Tudta, hogy valaki követi őt, ahogy végighaladt a nyüzsgő Broad Streeten, keresztül a villamossíneken és a megviselt macskaköveken. Ellenállt a kísértésnek, hogy hátrapillantson a válla felett, és inkább ballonkabátjának zsebébe kényszerítette kezét, ahogy átlépett egy sor, a járda repedései közül előbújó gaz felett.

A kabát mindössze háromnapos volt, és még mindig olyan illat járta át, mint a boltot, ahol Iris vette – rózsaparfüm és ajándék fekete tea és fényesre csiszolt bőr brouge cipők halovány aromája –, a napok pedig kezdtek valóban túl melegek lenni ahhoz, hogy szüksége legyen rá munkába menet és onnan jövet. Ám azon kapta magát, szereti, ha egy kabát öve feszül a derekára, mintha páncélt viselne.

Kirázta a hideg, ahogy átküzdötte magát a pékség ajtajában összegyűlt tömegen, remélve, hogy az őt követő személy majd szem elől veszíti a reggeli buktájukat beszerző emberek áradatában. Eltűnődött rajta, vajon Forest-e az, aki követi. Erre a gondolatra rögvest jobban érezte magát, aztán meg a végletekig rosszabbul. A bátyja már korábban is tett ilyet, még Avalon Bluffban. Ami azt illeti, Forest akkor napokon keresztül figyelte őt a megfelelő pillanatra várva, és a lányt még mindig rosszullét kerülgette, valahányszor ez az eszébe jutott.

Iris egy pillanattal sem bírta tovább. Hátrapillantott a válla felett, mire a szél pár hajtincset az arcába fújt.

Sehol sem látta a bátyját, viszont Forest többé már nem volt az a könnyedén kacajra fakadó, szeretetteljes fiú, mint mielőtt beállt Enva seregébe. Nem, a háború otthagyta rajta nyomát, megtanította rá, hogyan közlekedjen a lövészárkokban, hogyan süsse el pisztolyát, és hogyan osonjon át a senki földjén az ellenség területére. A háború mély sebeket ejtett rajta. És ha ma reggel Forest követte őt, az azt jelentette, hogy a fiú még mindig nem bízott benne.

Továbbra is azt hitte, hogy Iris elmenekül majd előle, hogy búcsú nélkül itthagyja őt és Oatht.

Azt akarom, hogy bízz bennem, Forest.

Iris nyelt egyet, majd sietős léptekkel ment tovább. Elhaladt az épület előtt, amiben egykoron dolgozott, aminek ötödik emeletén kapott helyet az Oathi Közlöny szerkesztősége, az a hely, ahol először találkozott Romannel, akit kezdetben arrogáns, a felsőbb osztályhoz tartozó sznobnak tartott. Az a hely, ahol a szavai először otthonra leltek az újságban, ahol megismerte a riporteri munka izgalmát.

Iris elhaladt a súlyos üvegajtók előtt, miközben ujjbegyét végighúzta a gyűrűsujján viselt gyűrű ívén. Ráfordult egy csendesebb mellékutcára, és a fülét hegyezte, hátha léptek zaját hallja a háta mögül. Azonban a villamosok csengője és a sarkon álló árusok így is túl zajosak voltak, ezért Iris merészen úgy döntött, átvág egy sikátoron.

Furcsa, girbegurba utca volt, amin a legtöbb jármű nem tudott úgy végighaladni, hogy ne veszítette volna el egyik visszapillantóját. Egy macskaköves út, ahol még mindig lehetett érezni a mágiát, amikor az ember átlépett egyes küszöbökön, vagy felpillantott a csillogó ablakokra, vagy áthaladt az árnyakon, amik, nem számít, milyen ragyogón sütött a nap odafenn az égen, soha el nem tűntek.

Iris megtorpant, amikor a fehér téglafalon merész, vörös festékkel írt szavakat pillantott meg.

Az isteneknek a sírban a helye.

Nem most először botlott bele ebbe a szlogenbe. A múlt héten egy katedrális oldalára és a könyvtár ajtajára felfestve is látta. A szavak mindig vörösek voltak, olyan rikítók, mint a vér, és gyakran egyetlen név követte őket: Enva. Már hetek óta senki sem látta az istennőt. Többé nem hívta dalával háborúba az embereket, arra ösztönözve őket, hogy álljanak be a seregbe, és harcoljanak. Iris néha eltűnődött rajta, Enva vajon egyáltalán a városban volt-e még, bár hébe-hóba akadtak olyanok, akik állították, látták őt. Ami pedig azt illeti, hogy ki írta ki ezt a baljós szöveget mindenfelé a városban… Irisnek fogalma sem volt, de úgy tűnt, létezik egy csoport, amely egyetlen élő istenséget sem akar látni Cambriában. És ebbe Dacre is beletartozott.

Iris folytatta útját, bár közben a hideg futkározott a hátán. Már majdnem elért a Tintafoltos Hírvivőig, amikor engedélyezett magának egy utolsó pillantást a háta mögé.

Valóban volt valaki az utca végén, azonban az illető megpördült, és elbújt az egyik ajtó árnyai közt, így Iris még a testalkatát sem tudta szemügyre venni, nemhogy az arcát.

A lány libabőrös karját dörzsölgetve felsóhajtott. Időközben elért a céljához, és ha valóban Forest volt a sarkában, akkor beszél vele később, amikor majd hazaért a lakásukba. Ez a beszélgetés egy egész hete érett, miután egyiküknek sem fűlött hozzá igazán a foga, hogy nekikezdjen.

Iris beslisszant a faajtón, bakancsa kopogott az előtér fekete-fehér csempéin. Ahogy lement a lépcsőn, érezte, ahogy megváltozik a hőmérséklet, miközben a villanykörték halovány fénygyűrűt rajzoltak fölé. Egy újabb ok arra, miért is volt ildomos egész évben viselnie a ballonkabátját.

A Tintafoltos Hírvivő szerkesztősége egy ősöreg épület pincéjében kapott helyet, ahol iratokkal telepakol tölgyasztalaival, rézcsövekkel végigfuttatott plafonjával, csupasz, repedésektől huzatos téglafalaival, és azzal, ahogy a sárgaréz olvasólámpák fénye körberajzolta a táncoló cigarettafüstöt, és megcsillant az írógépek billentyűin, gyakran érződött úgy, mintha örök ősz honolna. Sötét, mégis otthonos hely volt, Iris pedig a levegőt gyengéden kifújva lépett a helyiségbe.

Attie már ott ült a közös asztaluknál, és éppen szórakozottan bámulta az írógépét. Kecses, barna kezében törött peremű teáscsészét tartott, szemöldökét pedig mélyen gondolataiba feledkezve összehúzta.

Iris levette a ballonkabátját, és a széke támlájára terítette. Még mindig azt a bokáig érő, fűzős bakancsot viselte, amit akkor kapott, amikor kiment a frontra, mert sokkal egyszerűbb volt járni benne, mint abban a magas sarkúban, amit egykoron a Közlönynél hordott. A bakancs nem illett a skótkockás szoknyához és fehér blúzhoz, amit viselt, de amíg Iris jó cikkeket írt a lapjába, nem úgy tűnt, mintha Helena Hammondot zavarná szedett-vedett öltözete.

– Reggelt! – köszönt neki Attie.

– Reggelt! – visszhangozta Iris, ahogy helyet foglalt. – Szép időnk van ma.

– Ami azt jelenti, hogy mire indulunk haza, tombolni fog a vihar – felelte erre Attie gunyorosan, majd kortyolt egyet a teájából. De aztán gyengéddé váló hangon, suttogva megkérdezte: – Van bármi hír?

Iris tudta, mire utal Attie. Roman felől érdeklődött. Afelől, hogy Irisnek sikerült-e bármit megtudnia a hollétét vagy a hogylétét illetően.

– Nincs – felelte Iris összeszoruló torokkal. Számos telegrammot szétküldött, mióta visszatért Oathba. Nyilakként lőtte ki őket a sötétbe olyan vasútállomásoknak, amik a fronthoz való közelségük ellenére továbbra is működtek.

ELTUNT SZEMELY RIASZTAS STOP ROMAN C KITT STOP FEKETE HAJ KEK SZEM HADITUDOSITO STOP UTOLJARA AVALON BLUFFBAN LATTAK STOP KERESSE I WINNOW-T AZ OATHI TELEGRAM IRODAN KERESZTUL STOP

Iris egyelőre még egyetlen választ sem kapott, de mégis mi másra számított? Manapság rengeteg eltűnt katona és civil után kutattak; inkább elterelte figyelmét az írógépe előkészítésével, ami igazából nem is az övé volt, hanem egy feles darab, amit a Hírvivő kölcsönadott neki. Régi masina volt – a szóközbillentyű elkopott a számtalan rajta valaha dolgozó hüvelykujjtól, és volt pár billentyűje, ami előszeretettel ragadt be, temérdek hibát idézve elő. Iris még próbálta szokni, miközben egyre csak a mágikus írógép után sóvárgott, amit még a nagymamájától kapott. Az után, ami Romanhez kötötte őt. A Harmadik Alouette után.

Befűzött egy tiszta lapot a görgőbe, de a fejében közben a saját gépe járt, és azon merengett, merre lehet. Amikor legutoljára látta, a Marisol panziójában lévő szobájában volt. És bár a panzió csodával határos módon túlélte a bombázást, nem lehetett tudni, hogy Dacre és serege mit tettek a várossal, miután elfoglalták. A Harmadik Alouette talán még mindig ott volt a szobájában, érintetlenül, hamuval fedve. Talán Dacre egyik katonája ellopta, és most gaz levelezésre használta, vagy talán csillogó darabokra verte az utcán.

– Jól vagy, kölyök? – törte meg Helena Hammond hangja a pillanatot, mire Iris felnézett, és látta, hogy főnöke ott áll az asztala mellett. – Egy kicsit sápadtnak tűnsz.

– Igen, csak… gondolkodtam – felelte Iris, ajkán halovány mosollyal. – Elnézést!

– Semmi szükség a bocsánatkérésre. Nem akartam megzavarni az elmélkedésedet, azonban van számodra egy levelem. – Helena szigorú arcára mosoly ült ki, ahogy nadrágja zsebéből előhúzott egy gyűrött borítékot. – Valaki olyantól jött, akiről, úgy hiszem, örömmel hallasz.

Iris, képtelenül arra, hogy véka alá rejtse lelkesedését, kikapta a levelet Helena kezéből. Biztos Roman felől érkeztek hírek, a gyomra pedig görcsbe rándult a reménytől és a rémülettől, ahogy feltépte a borítékot. Először meglepte, milyen hosszú az üzenet – túl terjengős ahhoz, hogy telegram legyen –, majd remegve kifújta a levegőt, ahogy olvasni kezdte:

Legdrágább Iris!

Elmondani sem tudom, mennyire megkönnyebbültem (amely érzés továbbra is kitart!), amikor hallottam, hogy biztonságban visszatértél Oathba! Biztos vagyok benne, hogy Attie már elmesélte neked, mi történt Avalon Bluffban azon a szörnyűséges napon, de addig vártunk rád és Romanre a teherautónál, ameddig csak tudtunk. És még így is, a szívem mintha darabokra tört volna, amikor nélkületek hajtottunk el, és másra sem voltam képes, mint imádkozni, hogy rendben legyetek, és hogy megtaláljuk a módját, hogy ismét egymásra leljünk.

Helena írt nekem, és mondta, hogy Romanről továbbra sincs hír. Annyira sajnálom, drága barátom! Azt kívánom, bárcsak lenne valami, amivel enyhíthetnék az aggodalmon, ami minden bizonnyal gyötör. Tudd, hogy mindig szívesen látunk itt, a húgom River Down-i házában. Alig pár órányira vagyunk Oathtól, és akad hely neked meg Attie-nek is, ha szeretnétek meglátogatni.

Addig is lélekben veled vagyok. Hiányzol! Barátod,

Marisol

Iris kipislogta szeméből a könnyeket, majd visszacsúsztatta a levelet a borítékba. Még csak két hét telt el, amióta utoljára látta Marisolt. Két hét, amióta mind együtt voltak a panzióban. Két hét, amióta hozzáment Roman C. Kitthez a kertben.

Két hét egyáltalán nem volt sok idő – Iris térdén és karján még mindig halovány véraláfutások és sebek látszódtak, miután átmászott a romokon és a gázfelhőn. Még mindig hallotta a robbanó bombák dörgését, érezte, ahogy a föld megremeg a talpa alatt. Még érezte Roman lélegzetét a hajában, ahogy a fiú a karjai közt tartotta őt, mintha soha, semmi sem állhatna közéjük.

Két hét mindössze egy lélegzetvételnyi időnek tűnt – Iris lelki sebei még olyan frissek voltak, hogy mindez akár tegnap is történhetett volna –, és mégis itt, Oathban, olyan emberek által körülvéve, akik úgy élték életüket, mintha minden rendben lenne, mintha nem tombolna a háború kinn nyugaton… mindezek közepette azok az Avalon Bluffban eltöltött napok olyannak tűntek, mint egy lázálom. Vagy mintha évek teltek volna el azóta, Iris emlékezete pedig olyan sokszor visszatért azon pillanatokhoz, hogy szépiaszínre fakította őket a kor és az elnyűttség.

– Akkor gondolom, Marisol jól van? – kérdezte Helena.

Iris bólintott, majd a borítékot az egyik az asztalán lévő könyv alá csúsztatta.

– Igen. Meghívott engem és Attie-t, hogy látogassuk meg őt és a húgát.

– Nemsokára szaván kéne fognunk – mondta Attie.

Hát persze, gondolta Iris. Attie már járt River Downban. Elvitte oda Marisolt (meg mellette még egy folyton nyávogó, Orgona nevű macskát), hogy ezzel teljesítse a Keegannek tett ígéretét. Keegan, Enva haderejének századosa pedig egy újabb személy volt, akiért Iris aggódott. Nem tudta, Marisol párja vajon túlélte-e az Avalon Bluff-i csatát.

Iris már éppen felelni készült, amikor a szerkesztőség egyszer csak elcsendesedett. Az egyik lámpa megvillant, mintha így akarta volna figyelmeztetni őket, majd az írógépek billentyűinek egyenletes kattogása a semmibe veszett, mígnem olybá tűnt, mintha a Hírvivő szíve felhagyott volna a dobogással, és néma mozdulatlanságban állna. Helena összehúzta a szemöldökét, és az ajtó felé fordult, Iris pedig követte tekintetét, ami a téglából rakott szemöldökfa alatt álló férfira meredt.

Az idegen magas és vékony volt, háromrészes, tengerészkék öltönyt viselt, aminek mellső zsebébe vörös kendőt tűzött. A korát nehéz lett volna megtippelni, de fakó arcát ráncok barázdálták. Összeszorított ajka felett bajusz kapott helyet, apró, bogárszerű szeme pedig obszidiánfeketén ragyogott a gyenge fényben. Őszülő haja pomádéval volt hátrafésülve keménykalapja alatt.

Iris először nem ismerte fel. Eltűnődött rajta, vajon nem ez a férfi követte-e őt reggel, de aztán észrevette a mögötte a folyosón álló, izmos karjukat a hátuk mögött összefogó két testőrt.

– Verlice kancellár – mondta Helena óvatosan. – Mi hozta a Tintafoltos Hírvivőhöz?

– Egy magánügy – felelte a kancellár. – Válthatnék önnel pár szót?

– Igen. Erre legyen kedves! – Helena az asztalok közt szlalomozva megindult az irodája felé.

Iris figyelte, ahogy Verlice kancellár követi őt, elhaladtában végighordozva tekintetét a szerkesztőkön és rovatvezetőkön. Szinte már úgy tűnt, mintha keresztülnézne rajtuk, vagy talán mintha keresne valakit, a lány szíve pedig kihagyott egy ütemet, amikor a kancellár feléje pillantott, és egyenesen a szemébe nézett a helyiség túlsó feléből.

Kifürkészhetetlen tekintetével egy hosszú pillanatig szemlélte őt, majd Attie felé fordult. Aztán a kancellár végre elért Helena irodájáig, és így, a küszöbön átlépve, kénytelen volt megtörni a szemkontaktust. Helena becsukta mögötte az ajtót – a két testőr őrszemként a folyosón maradt, megakadályozva, hogy bárki is belépjen a szerkesztőségbe, vagy távozzon onnan.

A Tintafoltos Hírvivőt lassan ismét megtöltötte a munka zsongása. A szerkesztők újra nekiláttak vörös töltőtollaikkal javítani az előttük heverő papírhalmokat, a rovatvezetők folytatták a gépelést, a teatálalótól és a telefontól asszisztensek rohangáltak, gőzölgő csészéket és lefirkantott üzeneteket hurcolva az egyes asztalokhoz.

– Szerinted mi lehet ez az egész? – suttogta Attie, fejét Helena irodájának ajtaja felé fordítva.

Irist kirázta a hideg. Ismét felöltötte a ballonkabátját, aminek övét szorosra húzta a derekán.

– Nem tudom – felelte szintén suttogva. – De annyi biztos, hogy semmi jó.

Tíz perccel később feltárult az iroda ajtaja.

Iris tekintetét a papírlapra és a tintával az imént rávetett szavakra szegezte, elmerülve írógépének ritmusában, de a szeme sarkából így is látta a kancellárt. Az ráérősen haladt keresztül a helyiségen, a lány pedig ismét magán érezte a tekintetét, mintha a férfi őt és Attie-t méregette volna.

Iris összeszorította a fogát, állát meg lehajtotta, hogy haja az arca köré hulljon, pajzsként állva közé és a kancellár tekintete közé.

Fellélegzett, amikor Verlice és a két testőre a lépcsőn felmenve távozott, a kancellár kölnijének bűzös fellege azonban úgy megült a teremben, mint a köd. Iris már éppen fel akart állni, hogy töltsön magának egy csésze teát, és remélhetőleg kiöblítse a kellemetlen ízt a szájából, amikor meglátta, hogy Helena neki integet.

– Iris, Attie! Beszélnem kell veletek.

Attie felhagyott a gépeléssel, és egyetlen szó nélkül talpra pattant, mintha végig erre várt volna. Közben azonban az ajkát harapdálta, amiből Iris tudta, hogy barátja éppen olyan ideges, mint ő maga. Bármit is közölt a kancellár a főnökükkel, annak minden bizonnyal hozzájuk volt köze. Iris követte Attie-t Helena irodájába.

– Üljetek csak le! – mondta Helena, miközben ő is helyet foglalt az asztala mögött.

Iris becsukta az ajtót, majd elhelyezkedett az elnyűtt bőrkanapén, közvetlen Attie balján. Ellenállt a kísértésnek, hogy megropogtassa az ujjait, és várta, hogy Helena megtörje a csendet.

– Van rá bármi tippetek, miért látogathatott el hozzánk a kancellár? – szólalt meg végül Helena; a hangja furcsán nyugodt és hűvös volt. Mint a jégpáncél alatti víz.

Attie oldalvást Irisre pillantott. Ő is ugyanarra a következtetésre jutott, Iris látta a szemében – a nyűgöt, az aggodalmat, a düh villanását.

– Nem tetszettek neki a cikkeink – jelentette ki Iris. – Azok, amiket ön Clover Hill és Avalon Bluff evakuálásáról, lebombázásáról és elgázosításáról közölt.

Helena egy szál cigaretta után nyúlt, majd felsóhajtott, és egy papírkupacra pöckölte.

– Nem, valóban nem tetszettek neki. Tudtam, hogy nem fognak, mégis lehoztam őket.

– Nos, igazából nem is kell, hogy tetszenek neki, nem igaz? – emelte fel Attie a kezét frusztráltan. – Mivel Iris meg én csakis az igazat írtuk.

– Verlice nem így látja a dolgokat. – Helena gesztenyebarna haja petyhüdten hullott a szemöldökére. A szeme alatt halovány lila foltok látszódtak, mintha nem aludt volna. Szeplői, csakúgy, mint az arcán húzódó heg, szinte virítottak sápatag bőrén.

– Akkor hát hogy látja őket? – kérdezte Iris a jegygyűrűjét csavargatva.

– Szerinte pánikot keltünk, és propagandát terjesztünk. Úgy gondolja, csak az eladásokat próbálom növelni az ilyen szalagcímekkel.

– Ez nevetséges! – kiáltott fel Attie. – Iris és én a saját szemünkkel láttuk az Avalon Bluff elleni támadást. Mi csak tesszük a dolgunkat riporterként. Ha a kancellárnak bármi baja van ezzel, akkor egyértelműen Dacre mellett áll.

– Tudom – mondta Helena gyengéden. – Higgy nekem, kölyök! Tudom. Ti csakis az igazat írtátok. Azt írtátok le, amit átéltetek, bátran és őszintén, pont, mint ahogy azt kértem is tőletek. És igen, valóban úgy tűnik, hogy a kancellárt bizonyos szálak fűzik Dacréhoz, hogy hajlandó úgy táncolni, ahogy az isten fütyül. Ami el is vezet a következő mondandómhoz: Verlice szerint igyekszem bajt keverni azzal, hogy ráijesztek az emberekre, és feldühítem őket. Minket okol a mostani, Az isteneknek a sírban a helye vandalizmusért, amit, mint kiderült, ma reggelre nagy, merész betűkkel az ő kocsifelhajtójára is felfestettek.

Iris megfeszítette a kezét. Emlékezett rá, hogy a reggeli sétája során ő is látta ezt a vakmerő szlogent.

– Az embereknek jogában áll, hogy meglegyen a saját véleményük és hitük az isteneket illetően, akár követik őket, akár nem. Efelett nincs hatalmunk.

– Én is pont ezt mondtam Verlice-nek – mondta Helena. – Amivel ő nem ért egyet.

– Akkor ez most mégis mit jelent ránk nézve? Azt akarja, hogy többé ne írjunk a háborúról? Tegyünk úgy, mintha az istenek nem is léteznének?

– Persze, hogy nem! – horkantotta Helena. Dacossága azonban alábbhagyott, ahogy folytatta: – És nem akarom ezt kérni tőletek, mert több szörnyűségen mentetek keresztül, mint amit itt bárki képes lenne elképzelni. Éppen csak most tértetek vissza. De ha Dacre olyan feszített tempóban halad kelet felé, mint ahogy azt Avalon Bluffnál is láttátok… akkor arról tudnunk kell, főleg, ha a drága jó kancellárunk valóban egy követ fúj vele. Tudnunk kell, mennyi időnk van, mielőtt az isten elérné Oatht, és hogy mit tehetünk, hogy felkészüljünk rá.

Iris szívverése felgyorsult. Üresnek érezte magát, mióta visszatért a városba. Aludt, de nem álmodott. Evett, de nem ízlelt. Írt három mondatot, aztán kitörölt kettőt, mintha nem tudná, hogyan is haladjon tovább.

– Azt akarja, hogy visszatérjünk a frontra – jelentette ki levegő után kapva.

Helena összehúzta a szemöldökét.

– Igen, Iris. De nem pont úgy, mint korábban tettétek, mivel Marisol többé már nincs Avalon Bluffban.

– Akkor hát hogyan? – kérdezte Attie.

– Még dolgozom a részleteken, úgyhogy jelen pillanatban nem tudom elmondani. – Helena a hajába túrt, mire az még petyhüdtebb és kócosabb lett, mint addig volt. – És nem akarom, hogy most rögtön válaszoljatok. Ami azt illeti, azt akarom, hogy vegyétek ki a délutánt. Azt akarom, hogy komolyan gondoljátok át ezt, akárcsak azt, mit is jelent számotokra, és ne egyszerűen azt feleljétek nekem, amit szerintetek hallani akarok. Értve vagyok?

Iris bólintott, miközben a gondolatai rögvest Forest felé kalandoztak. A bátyja nem akarja majd, hogy elmenjen. A rettegéstől gombóc nőtt a torkában, miközben elképzelte, ahogy közli vele a híreket.

Attie-re pillantott, mivel nem tudta, barátnőjének mi jár a fejében.

Mert az az igazság, hogy Attie-nek ott volt az öt fiatalabb testvére és a szülei, akik szerették őt. Korábban nagy presztízsű órákra járt az Oathi Egyetemen. Őt számtalan szál kötötte ide, miközben Irist mindössze csak egy. Emellett azonban Attie zenész is volt, aki a pincében rejtegette a hegedűjét, dacolva a kancellár törvényével, ami kimondta, hogy minden húros hangszert be kell szolgáltatni. Előfizetett a Tintafoltos Hírvivőre a beképzelt, öreg professzora nevében, mert a férfi egyszer azt mondta neki, hogy semmire sem megy majd az írással.

Attie sosem volt az a fajta, aki hagyja, hogy a Verlice kancellárhoz vagy a szűklátókörű professzorához hasonlóké legyen az utolsó szó.

És, Iris kezdett gyors iramban ráébredni, ő sem ilyen ember volt.

* * *

Mire Iris elérte a folyómenti parkot, az égen már sötét fellegek gyülekeztek. A sarki kávézónál búcsúzott el Attie-től, miután, megfogadva Helena tanácsát, megosztoztak egy kései reggelin. Attie szerette volna ismét bejárni az egyetem udvarát, mielőtt hazaindul a szülei házába, Iris pedig el akart látogatni a parkba, ahol ő és Forest olyan sok időt töltöttek kisebb korukban.

Iris rálépett egy mohás kőre, miközben az egyik kezében tartott írógéptok a vállát húzta. Tekintetét a sebesen zúgó, sekély patak felé fordította.

A tekergőző part mentén ferde fűz- és nyírfák nőttek, a levegő párás és édeskés volt. Furcsa, mennyire távolinak tűnt ez a hely a várostól; a villamosok csengése és a kocsik püfögése és a számtalan hang a messzeségbe veszett. Iris egy pillanatra el tudta képzelni, hogy éppen kilométerekre van Oathtól, elrejtve valahol az idilli vidéken. Letérdelt, hogy összegyűjtsön pár folyami kavicsot, ujjait a víz hirtelen hidege csipkedte.

Évekkel ezelőtt Forest egy apró csigára lelt a kövek közt, amit aztán Irisnek adott. Morgie, a kislány így nevezte az állatot, amit aztán kiskedvencként nagy büszkén hazavitt.

Iris elmosolyodott, azonban az emlék pengeéles volt, és úgy metszette a tüdejét, mint egy üvegcserép.

Ha túl sokat látsz, a végén még ráunsz a szomorú csigás történeteimre, írta egyszer Romannek.

Lehetetlen, felelte erre kedvese.

Iris engedte, hogy a kövek kiessenek a kezéből, aztán nézte, ahogy a vízbe csobbannak. A feje felett megdörrent az ég, a szél pedig megzörgette a fák lombját. Az első esőcseppek Iris vállára hullottak, majd könnyek módjára leperegtek a ballonkabátjáról.

Sietős léptekkel megindult hazafelé, miközben az eső úgy igazán rákezdett. Mire elért az épületig, ahol a lakásuk volt, a haja már teljesen elázott, de legalább az írógép tokja vízálló volt. Általában nem hurcolta haza magával a szerkezetet este munka után, de idővel kitapasztalta, hogy nem szeret nélküle lenni. Jobb, ha kéznél volt, hátha pont az éjszaka közepén szállja meg az ihlet.

Iris a fémfokokon dobogó bakanccsal felsietett a külső lépcsősoron a második emeletre, de aztán hirtelen megtorpant, amikor látta, hogy lakásának ajtaja résnyire nyitva van. Amikor reggel munkába indult, Forest még otthon volt, a kanapén ült, és éppen az egyik régi cipőjét fényezte. Olybá tűnt, nem nagyon akaródzik neki elhagyni a lakásukat; Iris sejtette, hogy talán amiatt aggódhat, hogy valaki majd felismeri őt, és azt hiszi, dezertált a seregből. A helyzet ennél jóval bonyolultabb volt, de a legtöbben Oathban nem értették, mi is zajlik a fronton valójában.

– Forest? – szólt Iris, közelebb lépve az ajtóhoz. Egy lökéssel szélesebbre tárta, hallgatva, hogy nyikorognak a zsanérok. – Forest, te vagy az?

Nem érkezett válasz, Iris azonban látta, hogy meleg és lágy fényt vetve ég odabenn a lámpa. Valaki volt az otthonában, és ettől végigfutott a hideg a gerincén.

– Forest? – szólt ismét, de válasz most sem érkezett. Csípős illatú füstszalag tekergett a levegőben, majd hallani lehetett, ahogy valaki megmoccan.

Iris átlépett a küszöbön.

A nappaliban, a lánytól alig pár lépésre, egy magas, idősebb, borjúbőr kabátot és sötét öltönyt viselő férfi állt. Iris még sosem találkozott vele, de abban a pillanatban tudta, hogy ki az, amint találkozott a tekintetük. A hideg továbbkígyózott a testében, a vére mintha jéggé vált volna.

A férfi, mintha harcra készülne, szívott egy utolsót a szivarjából – a tekert dohány felizzott, ahogy leeresztette a szája elől.

– Üdvözlöm, Miss Winnow! – mondta a férfi mély hangon. – Hol van a fiam?

{ 2 }

Megigéző szavak

Iris nem így képzelte az első találkozását Roman apjával.

Ami azt illeti, arra számított a legkevésbé, hogy pont így kerül rá sor. Nem a szomorú kis lakásán kellett volna megtörténnie, a foltos tapétával és az ütött-kopott bútorokkal és a karcos padlóval – ami mind fájó emlékeztető volt arra, hogy Iris a munkásosztályba tartozott, míg Kitték nem. Nem akkor kellett volna megtörténnie, amikor ápolatlan, és bőrig áztatta az eső, amikor fáj a szíve, és magányos.

Nem, úgy képzelte el, hogy majd a legjobb ruháját viseli, a haja be lesz göndörítve és gyöngyös csatokkal hátrafogva, miközben ujjait összefűzi Romanéivel. Hogy a találkára Kitték tágas kúriájában kerül sor, a város északi csücskében, talán kinn a napfényes kertben, és hogy Roman csípős nyelvű nagyija és lágyszívű édesanyja majd teával és háromszög alakúra vágott szendvicsekkel kínálják.

Így hát rettentő kijózanító volt rádöbbenni arra, hogy a valóság mily ritkán illeszkedik az ilyen álmokhoz. Hogy mennyire lehetetlen az a jelenet, amit Iris megfestett a képzeletében. Ennek ellenére úgy kihúzta magát, mintha a gerince vasból lett volna, és nem volt hajlandó elsőként elfordítani a tekintetét.

– Jó napot, Mr. Kitt! – mondta. – Nem számítottam önre.

– Bocsásson meg, hogy így váratlanul megjelentem – felelte a férfi, bár Iris látta rajta, hogy egy cseppet sem bánja a dolgot. – Ahogy azt mostanra már minden bizonnyal tudja… a fiam nem jeleskedik éppenséggel abban, hogy tájékoztasson a hollétét illetően, márpedig haza kell jönnie.

Haza.

A szó nyílvessző módjára csapódott a lányba, Iris pedig nem felelt rögtön, hanem előbb vett egy mély lélegzetet, letette az írógéptokját, és levette a ballonkabátját, a legközelebbi szék támlájára fektetve azt. Hála az isteneknek, hogy időközben visszakapcsolták az áramot, és hogy visszatértük óta Forest a lakás takarításával foglalta le magát. A nappalit többé nem borították borosüvegek. Volt étel a konyhában és csapvíz a mosdóban, bár a hely továbbra is olyan furcsának érződött az édesanyja nélkül.

Iris száműzte ezen gondolatokat. Egy olyan dilemmával kellett szembenéznie, amire nem volt felkészülve. Nem tudta, mit mondjon el Mr. Kittnek Romanről, vagy hogy a férfinak egyáltalán miről van tudomása. Nem tudta, mit biztonságos megosztania, és hogy mit kéne eltitkolnia.

Próbálta elképzelni, Roman mit szeretne, de erre görcsös fájdalom hasított a mellkasába.

– Megkínálhatom egy csésze teával, Mr. Kitt? – kérdezte.

– Nem. Hallotta, amit kérdeztem?

– Hát persze, hogy hallottam. Nem tudja, merre lehet a fia, de úgy hiszi, hogy én tudom.

Mr. Kitt hosszú, feszültséggel teli másodpercekig egy szót sem szólt. Csak nézte őt, Iris pedig rákényszerítette magát, hogy állja a tekintetét. Nem volt hajlandó hatalmat adni neki itt – nem volt hajlandó megriadni és félrenézni, mintha a férfi az uralma alá hajtotta volna ezt a helyet.

Iris látta a hasonlóságot kettejük közt – Roman és az apja közt. Mindketten magasak és széles vállúak voltak, dús, fekete hajjal és búzavirágkék szemmel. Éles ívű állkapoccsal és metszett járomcsonttal bírtak, bőrük pedig hajlamos volt a pirulásra. Iris emlékezett rá, hogy mindig látta, ha Roman zavarban volt, vagy feszengett, vagy dühbe gurult, mert az arca kivétel nélkül mindig elvörösödött, és ettől olyan megnyerően festett. Mr. Kitt orcája azonban a sokévnyi dohányzástól és ivászattól volt vörhenyes.

A férfi ismét szívott egyet a szivarjából, mire a füst fodrozódni kezdett körülötte. Talán nem volt kedvére, ahogy Iris vizslatta őt, vagy talán nem számított rá, hogy a lány ilyen makacs lesz. Irist őszintén nem érdekelte, de attól még egész testében megfeszült, amikor Mr. Kitt a zakója belső zsebéhez nyúlt.

– Először nem értettem – kezdte, a feszültség pedig elszállt Iris csontjaiból, amikor a lány rájött, hogy Roman apja csak egy összehajtogatott újságot húz elő kabátjának árnyai közül. De aztán a padlóra hajította kettejük közé, és Iris lepillantva látta, hogy a Tintafoltos Hírvivő egyik példánya az. Elolvasta a címlapon virító szalagcímet, és szíve összerándult az ismerős szavak láttán; olyan volt, mintha megpillantotta volna az arcát egy tükörben.

DACRE LEBOMBÁZZA AVALON BLUFFOT, ELGÁZOSÍTJA A LAKÓKAT ÉS A KATONÁKAT AZ UTCÁN írta TINTAFOLTOS IRIS

– Nem értettem – folytatta Mr. Kitt –, a fiam miért adna fel mindent, hogy egy kétes hírű botránylapnak dolgozzon kinn a fronton. Hogy miért adná fel az Oathi Közlönynél betöltött állását. Hogy miért bontaná fel az eljegyzését egy gyönyörű, eszes ifjú hölggyel. Hogy miért ellenkezne velem, és törné össze másodjára is az édesanyja szívét. Egyszerűen képtelen voltam megérteni, egészen addig, amíg el nem olvastam az ön első cikkét a Hírvivőben, amikor is egyszeriben minden értelmet nyert.

Iris nem moccant, még csak levegőt sem vett. A bátorsága semmivé foszlott, amikor megérezte, hogy Mr. Kitt alaposan kigondolt csapdát állított neki, a szája pedig kiszáradt, ahogy várta, hogy a férfi kifejtse a mondandóját.

Roman apja mosolyogva pillantott le a lapra, a szalagcímre, ami Irisé volt. A tintával vetett szavakra, amiket ő írt. A borzalomra, amin átesett, amit kis híján túl sem élt. Amikor azonban Mr. Kitt ismét a szemébe nézett, Iris látta a tekintetében az alig kendőzött haragot és megvetést.

– Tudja, Miss Winnow… Romant mindig is vonzották a szavak és a történetek. Egészen kislegény kora óta folyton beszökdösött a könyvtárba, hogy könyveket csenjen el a polcokról. Ezért is adott neki az anyósom egy írógépet a tizedik születésnapjára, mert hogy a fiam arról ábrándozott, hogy majd „szerző” lesz. Hogy majd valami olyasmit ír, ami sokat jelent másoknak. Ezért is akart egyetemre menni, és arra a badarságra pazarolni az idejét, hogy mások gondolatait elemezgesse, és megpróbálja papírra vetni a sajátjait.

Iris érezte, hogy a bőrét forróság lepi el.

– Mit akar ezzel mondani nekem, Mr. Kitt?

– Azt akarom mondani, hogy a szavai megigézték őt. És hogy el kell eresztenie.

Irisnek úgy kellett elfojtania a kikívánkozó kacajt. Mivel ahogy a fülsüketítő csend betöltötte a szobát, látta, hogy Mr. Kitt halálosan komolyan beszél.

– Ha a szavaim megigézték a fiát, akkor jobb, ha tudja, hogy az ő szavai éppen ilyen varázzsal bírnak felettem – mondta, miközben reflexszerűen ismét megérintette a jegygyűrűjét.

Az emlékei a felszínre törtek, azzal fenyegetve, hogy megfullasztják őt.

Iris már vagy százszor újraélte őket, mintha csak a gyűrűhöz kapcsolódtak volna. A pillanatot, amikor Roman az ujjára csúsztatta a karikát. Hogy a csillagok éppen kezdtek fellobbanni az égen, miközben a virágok megédesítették körülöttük a szürkületet. Hogy Roman miképp mosolygott rá könnyeinek fátylán át. És hogyan suttogta nevét a sötétben.

Nyughatatlan mozdulata az ujjára irányította Mr. Kitt figyelmét. Iris látta, ahogy megakad a szeme a gyűrű csillogásán, és azon, hogy az ékszer melyik ujját is díszíti. Arcára egyszeriben borzalmas kifejezés ült ki. Olyan, amitől Iris mellkasában jéggé fagyott a lélegzet.

– Értem. – A férfi mindössze ennyit mondott, azonban azt az egy szót elnyújtva, megfontoltan ejtette. Megköszörülte a torkát. – Akkor hát gyereket vár?

Iris úgy összerezzent, mintha arcon csapta volna.

– Tessék?

– Mivel semmi más indok nem jut az eszembe, amelynek nyomán a fiam képes lenne magát törvényesen valaki olyanhoz láncolni, mint magácska, egy senkiházi, szeplős képű lány, aki mást sem akar, csak elszipolyozni az örökségét. Hát persze, Romanben dolgozik a becsület, bár az gyakran bolondságokra készteti…

– Maga követett engem ma reggel a munkahelyemre – vágott a szavába Iris, miközben a bal kezének ujjain számolva, csak hogy a férfi továbbra is lássa jegygyűrűjének csillogását, nekiállt felsorolni Mr. Kitt vétkeit. – Betört a lakásomba. Minden bizonnyal átkutatta a személyes tárgyaimat. Most pedig olyan módon sértett meg, hogy immáron semmi mondandóm nem maradt az ön számára. – A bejárati ajtó felé mutatott, ami továbbra is nyitva állt, miközben a küszöbön túl egyre csak zuhogott a hűvös eső. – Most pedig távozzon, még mielőtt rendőrt hívok, és elvitetem innen!

Mr. Kitt gunyoros kacajt hallatott, de Iris szavainak mégiscsak volt súlya, mivel megindult az ajtó felé. Rálépett az újságra, összemocskolva Iris szalagcímét, mire a lány kénytelen volt lenyelni azt a szitokáradatot, amit legszívesebben a fejéhez vágott volna.

Azonban amikor odaért mellé, Mr. Kitt megállt, és szúrós tekintettel ismét lepillantott Irisre. Kék szeme véreres volt. A lehelete füsttől bűzlött.

Alig pár pillanattal korábban Iris még látta a testi hasonlóságokat Roman és az apja közt. Ám most, ahogy állta a férfi tekintetét, fájdalmas megkönnyebbüléssel nyugtázta, hogy Roman Carver Kitt egyáltalán nem olyan, mint az az ember, akitől származott.

– Már nem sokáig rejtőzködhet a maga szoknyája mögött, Miss Winnow – mondta a férfi, mintha nem lett volna hajlandó elismerni, hogy immár Iris is Kitt. – Amikor ma este látja, mondja meg neki, hogy beszédem van vele. Hogy az anyja és én azt akarjuk, hogy hazajöjjön. Hogy megbocsátom neki mindazt, amit tett.

Irisnek két másodperce volt eldönteni, mik legyenek az utolsó szavai. Két másodperce, és bár azt akarta, hogy Mr. Kitt továbbra is a sötétben tapogatózzon, azzal is tisztában volt, hogy ez az ember jelentős hatalommal bír, és komolyan azt akarja, hogy Roman hazatérjen.

– Nincs itt – jelentette ki.

– Hol szállt meg?

– Nincs Oathban.

Mr. Kitt felhúzta egyik szemöldökét, de aztán Iris kimondatlan szavai mintha beléhasítottak volna.

– Látom már, mennyit ér a maga szerelme, Miss Winnow. Képes volt hátrahagyni őt Avalon Bluffban, miközben saját magát megmentette.

Azzal ellépett a lány mellett, végre elhagyva a lakást.

Iris sápadtan és remegve addig nézte a férfit, amíg bele nem veszett a viharba, miközben kölnijének illata és szivarjának füstje továbbra is ott lengedezett a szobában, fojtogatva őt. Iris szemét könnyek csípték. Könnyek és düh és bűntudat, ami olyan metsző volt, mint egy kés éle, és csontig felhasította őt.

Előbb becsukta és bezárta az ajtót, majd lassan térdre borult.

{ 3 }

Minden történetnek két oldala van

Drága Kitt!

Lassan másból sem állok, csakis megbánásból.

Minden egyes reggel, ahogy felébredek a szürke, álomtalan éjszaka után, rád gondolok. Azon merengek, merre lehetsz. Hogy megsebesültél vagy éhezel vagy félsz-e. Azon merengek, vajon a föld fölött vagy az alatt vagy-e, hogy vajon Dacre a föld szívéhez láncolt-e, olyan mélyen a birodalmában, hogy esélyem sincs rá, hogy valaha rád bukkanjak.

Azt kívánom, bárcsak sosem engedtem volna el a kezedet aznap. Melletted kellett volna maradnom, amikor segíteni próbáltunk a katonáknak a dombon. Nem lett volna szabad hagynom, hogy a gáz közénk férkőzzön. Fel kellett volna ismernem a bátyámat, tudnom kellett volna, hogy nem te vagy az. Ha ezek közül csak az egyiket megteszem, akkor te és én még mindig együtt lennénk.

Kinyílt a bejárati ajtó.

Iris a lélegzetét visszatartva félbehagyta a gépelést. De aztán felismerte Forest lépteinek zaját, mire felpattant a padlóról, és kisietett a szobájából, hogy köszöntse őt.

Forest éppen az esővizet rázogatta a kabátjáról és a bakancsáról. Már majdnem estére járt az idő, és Iris egészen mostanáig nem tudta, merre járhat a bátyja. Gyűlölte, hogy ez miképp tépte le a vart a lelkében tátongó, félig behegedt sebről – felrémlettek előtte mindazon alkalmak, amikor az anyja későn ért haza, és mindazon pillanatok, amikor Iris aggódott miatta, mégsem tett semmit.

Egy újabb dolog, amit bánt.

Forest a levegőbe szippantott, majd mozdulatlanná dermedt. Felpillantott – az esőcseppek megcsillantak arcán –, és a szoba túlsó végéből egyenesen Iris szemébe nézett.

– Te szivaroztál? – kérdezte, képtelenül arra, hogy elrejtse döbbenetét.

Iris felszisszent. Jobban ki kellett volna szellőztetnie a lakást.

– Nem.

– Akkor volt itt valaki. Kicsoda? Bántott?

– Nem. Mármint igen – dörzsölte meg Iris a homlokát. Mégis mennyit áruljon el Forestnek? – Benézett hozzám az apósom. Roman felől érdeklődött. Azt akarta tudni, merre van.

Forest nagyot sóhajtott. Bereteszelte maga mögött az ajtót, majd a konyhaasztalhoz lépett, és letett rá egy papírzacskót. Az illatából ítélve vacsora lehetett.

– És mit mondtál neki? – kérdezte óvatosan.

– Azt, hogy Roman nincs Oathban. Dacréról egyetlen szót sem szóltam.

Forest elővett két újságpapírba csavart szendvicset. Iris azonban látta, hogy az állkapcsa meg-megfeszül, mintha azon töprengett volna, mit is mondjon.

– Gyere, ülj le, és egyél! – mondta végül kihúzva az egyik étkezőszéket. – A kedvencedet hoztam.

Iris helyet foglalt a bátyjával szemben, és kicsomagolta a szendvicsét. Az valóban a kedvence volt – pulyka rozskenyéren, extra lilahagymával –, mire a szívét melegség járta át, mígnem észrevette, hogy egy szelet savanyú uborka is hever a kenyéren. Kénytelen volt nyelni egyet, hogy megszabaduljon a torkában nőtt gombóctól. Hogy ismét elfojtsa a Romanről való élénk emlékeit, azon nap emlékét, amikor a fiú ott ült mellette a padon a parkban, és Iris először látta meg, hogy ki is ő valójában.

Szótlanul ettek. Iris kezdett ráébredni, milyen rettentő csendes Forest mostanság. Mindketten azok voltak – gyakran kapták azon magukat, hogy visszahúzódnak a saját páncéljukba. Iris meg is lepődött, amikor bátyja mogorván megtörte a félszeg némaságot.

– Sajnálom, hogy nem voltam itt, amikor ma hazaértél a munkából. – Egy pillanatra elhallgatott, és lesöpörte a morzsákat az ingjéről. – Állásinterjún voltam, próbálok munkát találni.

Iris felhúzta szemöldökét.

– Tényleg? Ez remek hír, Forest! Csak nem az jár a fejedben, hogy visszamész az órásüzletbe?

– Nem – rázta a fejét Forest. – Túl sok kérdést tennének fel, ha visszamennék oda. Tudják, hogy bevonultam, és nem akarom, hogy el kelljen magyaráznom, mi történt.

Iris ezt meg is értette. Viszont nem akarta, hogy a bátyja úgy érezze, meg kéne húzódnia az árnyak közt, és teljesen elölről kellene kezdenie az életét, mindezt azért, mert Dacre belémélyesztette a karmát, bábú módjára irányítva őt.

Kinyitotta a száját, hogy ezt közölje is vele, de aztán elharapta a szavakat.

– Mi az? – pillantott fel Forest.

– Semmi. Csak… büszke vagyok rád.

A bátyja arca megrándult. Hirtelen úgy tűnt, mintha a könnyeivel küzdene, mire Iris gyorsan, könnyedebb hangon hozzátette:

– És legközelebb jó lenne, ha hagynál nekem egy cetlit, hogy tudjam, mikor érsz vissza. Hogy ne aggódjak. Ami azt illeti, ma hamarabb jöttem haza a szerkesztőségből. Helena szabadnapot adott nekem és Attie-nek, és…

– Miért adott nektek szabadnapot? – vágott a szavába Forest, mintha csak megérezte volna a közelgő vihart.

Iris ívbe hajtotta nyelvét a foga mögött. Nos, gondolta, semmi értelme halogatni az elkerülhetetlent.

– Iris?

– Helena megkért engem és Attie-t, hogy menjünk vissza a frontra.

– Hát persze. – Forest ledobta az asztalra szendvicsének maradékát. – Még csak két hete tértél vissza, és máris megint elküldene!

– Ez a munkám, Forest.

– És közben a húgom vagy! Az én kishúgom, akit védelmeznem kellett volna. – Kezével nedves hajába túrt, ajkát keskeny vonallá préselte. – Sosem lett volna szabad magadra hagynom téged és anyát. Itt kellett volna maradnom, és akkor ez az egész soha meg sem történik.

Ez az egész.

Az, hogy Forest megsebesül, majd Dacre meggyógyítja őt, hogy utána az ellenségért harcoljon. Az, hogy az anyjuk megadja magát az italnak, majd elüti egy villamos, miközben részegen hazafelé sétál. Az, hogy Iris kimegy a frontra, hogy a háborúról tudósítson, hogy aztán majdnem ezernyi darabra robbantsa egy kézigránát a roham közepette.

Az egész olyan reménytelenül összegabalyodott, az egyik szál elválaszthatatlan volt a másiktól.

– Miért mentél? – kérdezte Iris olyan halkan, hogy már azt hitte, Forest úgy tesz majd, mintha nem is hallotta volna.

Részben már tudta a választ: a bátyja azért állt be a seregbe, mert egyik este, ahogy hazafelé tartott a munkából, meghallotta, ahogy Enva a hárfáján játszik. És az a dal szíven szúrta őt, felfedve előtte a háború valós mivoltát. Egy egész verzén át Forest úgy látta a lövészárkokat, mintha ő maga is ott lett volna. A pusztítást, amit Dacre erői a kis vidéki városokban vittek végbe. A füstöt és a vért és az égből hó módjára hulló pernyét.

– Azt kérdezed, hogy miért harcoltam? – vágott vissza Forest.

Iris bólintott.

Forest egy pillanatig semmit sem mondott, csak a beszakadt körömágyát piszkálta, aztán így szólt:

– Értünk harcoltam. A jövődért harcoltam. A saját jövőmért. A nyugaton élő emberekért, akiknek segítségre volt szüksége. Nem Enváért. Nem igazán. A fronton sohasem tűnt fel. Egyszer sem vezette a seregeinket, miután rávett minket a harcra.

– És én pont ugyanezen okok miatt írok – mondta Iris. – Ennek a tudatában… továbbra is visszatartanál attól, hogy menjek?

Forest felsóhajtott, de közben olyan meggyötörtnek tűnt. Kezét a derekára helyezte, amiből Iris tudta, hogy éppen az egyik sebhelyét érinti.

A lány eltűnődött rajta, vajon még mindig sajogtak-e a régi sebei. A három, a testét felszakító golyó nyoma, amikből kettő létfontosságú szervet ért. Halottnak kéne lennie, gondolta Iris, és kirázta a hideg. Halottnak kéne lennie, és nem tudom, hogy most hálásnak kellene-e lennem Dacrénak, amiért megmentette őt, vagy dühöngenem, amiért a bátyám ilyen fájdalmas hegekkel él.

– A sebeid, Forest – állt fel az asztaltól. Enyhíteni akarta a kínt, amit Forest még mindig érzett, de fogalma sem volt, hogyan segítsen neki. Meg aztán, az igazat megvallva, Forest azt sem szerette, ha Iris egyáltalán szóba hozta a sebesüléseit.

– Jól vagyok – vette a kezébe ismét a szendvicsét. Harapott belőle egyet, az arca azonban sápadt volt. – Ülj vissza és egyél, Iris!

– Gondoltál arra, hogy elmenj orvoshoz? – kérdezte a lány. – Szerintem hasznodra válna.

– Nincs szükségem orvosra.

Iris visszaereszkedett a székébe. Az utóbbi két hétben tiszteletben tartotta Forest azon vágyát, hogy békén hagyja őt, és kérdéseinek javát megtartotta magának. Most azonban távozni készült, akár Forest áldását adja erre, akár nem. Arra készült, hogy ismét Dacre felé – Roman felé – induljon, és többet kellett tudnia.

– Állandóan fájnak a sebeid? – kérdezte.

– Nem. Ne aggódj miattam!

Iris nem hitt neki. Látta rajta, hogy az esetek többségében nem érzi jól magát, és ez a gondolat kínozta őt.

– Mi lenne, ha elmennék veled az orvoshoz, Forest?

– És mégis mit mondanánk neki? Mégis hogyan magyarázzam el, miképp maradtam életben ilyen halálos sebekkel? Hogyan gyógyultam meg, amikor halottnak kéne lennem?

Iris elfordította a tekintetét, hogy elrejtse könnyektől csillogó szemét.

Forest elhallgatott, az arca kipirosodott, mintha bűntudata lett volna amiatt, hogy így kijött a sodrából.

– Nézz rám, Kisvirág! – suttogta lágyan.

Iris, arcának belső felébe harapva, így is tett.

– Tudom, hogy Roman jár a fejedben – mondta Forest olyan hirtelen váltva témát, hogy az meghökkentette Irist. – Tudom, hogy aggódsz miatta. De nagy rá az esély, hogy Dacre éppen rettentő közel tartja őt magához. Meggyógyítja a sebeit, megfosztja minden kapocstól, ami egykor kötötte őt. Azoktól, amik a családjához, az Oathban való életéhez, és azokhoz a dolgokhoz fűzték, amikről valaha álmodott. Még azoktól is, amik hozzád fűzik. Mindentől, ami megzavarhatná a szolgálatát, és arra sarkallná, hogy hozzám hasonlóan elszökjön.

Iris pislogott. Arcán egy könnycsepp gördült végig, amit gyorsan letörölt, miközben Forest nyakát figyelte. A fiú még mindig viselte édesanyjuk aranyláncát. Azt a kézzelfogható dolgot, amiből elég erőt merített ahhoz, hogy kiszabaduljon Dacre karmai közül.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy Kitt nem fog rám emlékezni?

– Igen.

Iris gyomra görcsbe rándult. Még a lélegzet is fájt, mire dörzsölgetni kezdte a kulcscsontját.

– Nem hiszem, hogy képes lenne elfelejteni.

– Figyelj rám! – hajolt át Forest az asztal felett. – Többet tudok nálad erről. Tudom…

– Mint ahogy arra folyton előszeretettel emlékeztetsz is! – kiáltott fel Iris, miután képtelen volt megálljt parancsolni magának. – Folyton azt mondogatod, hogy többet tudsz, és mégis alig árulsz el valamit. Csak morzsákat hintesz elém, pedig ha egyszerűen csak nyíltan beszélnél velem – ha elmesélnéd az egész történetet –, akkor talán meg is érteném!

A bátyja egy szót sem szólt, de állta a tekintetét. Iris haragja olyan volt, mint egy villanás – rövid életű és mindössze egy pillanatig heves. A lány gyűlölte ezt – gyűlölt veszekedni Foresttel. Visszahanyatlott a székére, mintha az utolsó csepp lélegzetet is kiszorították volna belőle.

– Nem akarom, hogy visszamenj a frontra – jelentette ki végül Forest. – Túl veszélyes. És semmit sem tehetsz Romanért, azt leszámítva, hogy biztonságban maradsz, ahogy ő is akarná. Nem fog emlékezni rád, legalábbis egy jó darabig biztos nem. – Összegyűrte a szendvicse mócsingjait körülfogó újságpapírt. A beszélgetés ezzel lezárult, Forest pedig felállt, hogy kidobja a vacsoráját a szemetesbe.

Iris nézte, ahogy bemegy az anyjuk régi szobájába, amit hazatértük óta a sajátjának nevezett ki. Nem csapta be az ajtót, de a lány így is összerezzent annak hangjára, ahogy becsukódott.

Becsomagolta szendvicsének maradékát, és betette a hűtőszekrénybe, majd visszatért a szobájába. Rápillantott az írógépre a padlón, ami pont úgy állt, ahogy hagyta, a hengerből kikandikáló lappal. Karmai közt a Romannek félig megírt levéllel.

Iris nem tudta, miért is ír neki. Az írógép hétköznapi darab volt – az őt Romannel összekötő, mágikus kapocs elpattant. De attól még kihúzta a papírt, és összehajtogatta. Becsúsztatta a szekrényajtó alatt, és várt pár lélegzetnyi időt.

Amikor kinyitotta a szekrényt, pontosan az a látvány fogadta, amire számított. A levele még mindig ott hevert az árnyékos padlón.

* * *

Valamikor az éjszaka mélyén Iris zenére ébredt.

Reszketve felült ágyában, és hegyezte a fülét. A dal halk volt, ám csodás, magányos hegedűn játszott hangok crescendója. Szobájának ajtaja alatt fény villódzott, és halovány füstszag terjengett. Az egész furcsamód ismerősnek tűnt, mintha már korábban is átélte volna ezt a pillanatot. Iris kimászott az ágyából, majd a zene és ez a cseppnyi vigasz kicsalta őt a szobájából.

Döbbenetére a nappaliban az édesanyja fogadta.

Aster kedvenc lila kabátjába burkolózva ült a kanapén, csupasz lába a dohányzóasztalon nyugodott. Ujjai közt egy szál cigaretta égett, miközben fejét hátrahajtotta, a szemét lehunyta. Szempillái sötétnek tűntek sápatag arca mellett, Aster azonban békésnek látszott, ahogy hallgatta a zenét.

Iris nagyot nyelt. Amikor megszólalt, a hangja megkínzottan csengett:

– Anya?

Aster szeme lassan felnyílt. A fodrozódó füstön át Iris szemébe nézett, és elmosolyodott.

– Szia, szívem! Nincs kedved csatlakozni hozzám?

Iris bólintott, majd helyet foglalt az anyja mellett a kanapén, az elméje csupa köd és zavar. Valamire emlékeznie kellett volna, de képtelen volt rájönni, pontosan mi is az. Biztos ráncolta a homlokát, mivel Aster megfogta a kezét.

– Ne gondolkozz túl buzgón, Iris! – mondta. – Csak hallgasd a hangszert!

Az Iris vállába kapaszkodó feszültség enyhült – engedte, hogy a zene átjárja őt, és egészen mostanáig rá sem döbbent, mennyire ki volt szomjazva a hangokra, hogy a mindennapi élet milyen sivárrá lett így, hogy a húrok hangja nem frissítette fel az órákat.

– Ezzel nem szegjük meg a kancellár törvényét? – kérdezte az anyjától. – Hogy ilyen zenét hallgatunk?

Aster nagyot szívott a cigarettájából, szeme zsarátnok módjára ragyogott a gyenge fényben.

– Szerinted valami, ami ilyen bájos, lehet valaha is törvényellenes, Iris?

– Nem, anya. De azt hittem…

– Csak hallgasd! – suttogta ismét Aster. – Hallgasd a hangokat, kedvesem!

Iris körbepillantott a szobában, és észrevette a nagyi rádióját a tálalón. A zene csak úgy ömlött az apró hangszóróból, olyan tisztán, mintha a hegedűművész ott lett volna velük, Iris pedig annyira megörült a rádió láttán, hogy felállt, és átvágott a szobán.

– Azt hittem, ez odalett – nyújt felé, hogy megcirógassa a tárcsáját.

Az ujjai keresztülsuhantak a rádión. Döbbenten nézte, ahogy a szerkezet ezüst és barna és arany pocsolyává olvad. A zene hirtelenjében hamissá lett, a vonó üvöltött a túl feszes húrokon, mire Iris megpördült, és tágra nyílt szemmel nézte, ahogy Aster fakulni kezdett.

– Anya, várj! – Iris átvetette magát a szobán. – Anya!

Aster nem volt több ibolyalila festék füsttel átszőtt és korommal bekent foltjánál, Iris pedig ismét felsikoltott, ahogy próbálta magához ölelni az anyját.

– Nem menj! Ne hagyj így magamra!

Hangja zokogásba fulladt. Úgy érezte, mintha egy óceán hullámzana a mellkasában, sós vízzel töltve meg a tüdejét, majd a lélegzete elakadt, ahogy egy, a vállára nehezedő, meleg kéz hirtelen a horgonyává lett, és visszahúzta őt a felszínre.

– Iris, ébredj! – szólt egy mély hang. – Ez csak egy álom.

Iris felriadt. Pislogott párat a halovány, szürke fényben, mire az ágya szélén ülő Forestet pillantotta meg.

– Csak egy álom volt – ismételte a bátyja, bár éppen olyan feldúltnak tűnt, mint Iris. – Minden rendben.

Iris fuldokló hangot hallatott. A szíve csak úgy zakatolt, de azért bólintott, miközben lassacskán visszatért a testébe. Aster látványa azonban nem eresztette, olyan volt, mintha a szemhéjába égették volna. Iris rádöbbent, hogy hetek óta most álmodott először.

– Forest? Mennyi az idő?

– Fél kilenc.

– A francba! – Iris felpattant. – Elkések a munkából.

– Csak lassan! – mondta Forest, ahogy keze lehullott húga válláról. – És amúgy mégis mióta káromkodsz?

Amióta elmentél, gondolta Iris, de ki nem mondta, mivel ez csak félig volt igaz. Nem okolhatta a bátyját azokért a szavakért, amik manapság kibuktak a száján.

– Vízállóan öltözz! – Forest felállt az ágyról, de vetett Iris felé egy szúrós pillantást. – Zuhog az eső.

Iris az ablak felé pillantott. Látta, ahogy esővíz csorog le az ablaktáblán, és rádöbbent, hogy a vihar zord szürkesége tehetett arról, hogy elaludt. Gyorsan felvett egy elöl végig gombos vászonruhát, és befűzte háborús bakancsát. Arra már nem volt ideje, hogy bármit is kezdjen a hajával, úgyhogy egyszerűen csak az ujjaival fésülte át a hosszú, gubancos tincseket, miközben kirohant a szobájából, magához véve kis kézitáskáját, a ballonkabátját és a fekete tokba gondosan bezárt írógépet.

Forest a bejárati ajtó mellett állt, az egyik kezében egy csésze tea, a másikban melaszos keksz.

– Ne kísérjelek el? – kérdezte.

– Nincs rá semmi szükség. Ma villamossal megyek – felelte Iris, és meglepődött, amikor Forest a teát és a kekszet is felé nyújtotta.

– Akkor egy kis útravaló.

Így kért bocsánatot az előző estéért.

Iris elmosolyodott. Ez szinte már olyan volt, mint a régi szép időkben. Elfogadta a langymeleg teát, és egy húzásra megitta. A kekszért cserébe visszaadta Forestnek a csészét, a fiú pedig kinyitotta előtte az ajtót.

– Fél hatra itthon vagyok – lépett ki Iris a nedves, reggeli levegőbe.

Forest bólintott, de arcán aggodalmas kifejezéssel az ajtóban maradt. A csúszós lépcsőfokokon lefelé menet Iris végig érezte, ahogy figyeli őt.

Még azelőtt megette a kekszet, hogy az eső tönkretehette volna, majd a villamosmegállóhoz sietett. Zsúfolt, zötykölődős egy út volt, miután az emberek többsége munkába menet menedéket keresett a vihar elől. Iris hátul állt, és lassacskán rádöbbent, mekkora a csend. Senki sem beszélgetett vagy nevetgélt, ahogy tették azt általában a villamoson. Furcsa hangulat uralkodott, mintha a világ kibillent volna az egyensúlyából. Iris azt hitte, az idő tehet róla, de az érzés egészen a Tintafoltos Hírvivő épületéig kísérte őt.

Amint észrevette a főbejárat fölé festett szavakat – az élénkvörös festék, mint a friss vér, lefelé csöpögött a téglákon –, megtorpant a járdán.

Merre vagy, Enva?

Iris megborzongott, ahogy belépett az épületbe, de miközben lehúzott fejjel áthaladt a szemöldökfa alatt, érezte annak a mondatnak a súlyát. Valaki biztos órákkal korábban, az éj leple alatt festhette, mivel előző nap még nem volt ott. Elmerengett rajta, ki lehetett az elkövető, és hogy vajon valóban vissza akarta-e űzni Envát a sírba, akár holtan, akár álomba merülve. Vajon valaki olyan volt, aki elveszítette egy szerettét a háborúban? Valaki, aki belefáradt az istenek csatározásába?

Iris nem tudta hibáztatni az illetőt – őt magát is napi szinten ellentmondásos érzések gyötörték amiatt, ami a bátyjával történt, amire mind azért került sor, mert Dacre felébredt álmából, Enva pedig elpengette az igazat a háborúról. Ez dühöt, szomorúság, büszkeséget ébresztett benne. Porig rombolta a lelkét.

Mindezek ellenére ő is aggódott amiatt, merre lehet az Égi istennő. Enva miért bujdosott? Vajon tartott a halandóktól, akik ennyire meg akartak tőle szabadulni?

Merre vagy, Enva?

Bár Irist nyugtalanította a gúnyos, vérvörös kérdés, arra számított, hogy a Hírvivő olyan nyüzsgő lesz, mint egy méhkas. Arra számított, hogy majd gépelő szerkesztők, csörgő telefon és asztalok közt üzenetekkel rohangáló asszisztensek fogadják. Arra számított, hogy Attie, máris három csésze teával a háta mögött, éppen a következő cikkét pötyögi.

Ehelyett egy komor, csendes szerkesztőség fogadta.

Senki sem mozdult, mintha csak valami bűbáj nyomán szoborrá váltak volna. Egyedül a füst vágott át az árnyakon, felemelkedve a cigaretták végéből és a hamutartókból. Iris belépett a némaságba, lélegzete elakadt a riadalomtól. Látta, hogy Helena a helyiség közepén áll, és éppen egy újságot olvas. Attie ott volt mellette, keze a szájára szorítva.

– Mi az? – kérdezte Iris. – Történt valami?

Érezte, hogy megannyi tekintet fordul felé, megcsillanva a lámpafényben. Némelyikben szánalom, együttérzés játszott. Másokban óvatosság. A lány azonban Helenát figyelte, aki leengedte az újságot, hogy a szemébe tudjon nézni.

– Sajnálom, kölyök – mondta.

Mégis mit sajnál?, akarta kérdezni Iris, amikor azonban Helena felé nyújtotta az újságot, a szavak megakadtak a torkában.

Iris letette az írógépét. Elvette a lapot. Helena a címoldalon olvasott valamit.

Az Oathi Közlöny egyik száma volt. Azé a lapé, ahol Iris régebben dolgozott. Milyen furcsa volt most a kezében tartani ezt az újságot itt, a Tintafoltos Hírvivő szerkesztőségében. Szinte már olyan volt, mintha Iris ismét álmodott volna, mígnem meglátta, mi ragadta meg annyira Helena figyelmét.

A szalagcím merészen, fekete tintával szedve terpeszkedett a címlapon. Egy olyan szalagcím, amire Iris sosem számított.

DACRE TÖBB SZÁZ SEBESÜLT ÉLETÉT MENTI MEG AVALON BLUFFBAN írta ROMAN C. KITT

Iris meredten nézte a lapra nyomtatott nevet. Azt a nevet, amiről nem hitte volna, hogy valaha ismét egy szalagcím mellett látja majd.

Kitt életben van.

Megkönnyebbülése aztán semmivé foszlott; hideg járta át, és reszketni kezdett, ahogy nekiállt olvasni Roman szavait. A bőrét mintha tűk szurkálták volna, az arca átforrósodott. Ugyanazt a pár mondatot többször is el kellett olvasnia, hogy megértse őket.

Minden történetnek két oldala van. Önöknek talán ismerős lehet az egyik, ami egy olyan istennő szemszögéből meséli el az eseményeket, aki megannyi ártatlan gyermeküket szólította egy véres háborúba. De talán szeretnék hallani a másik felet is? Azt, akinek a vágya, hogy a gyermekeik ne megsérüljenek, hanem meggyógyuljanak. Azt, akinek a vágya, hogy ez a vidék rendbe jöjjön. Egy történetet, ami nem egy múzeumban vagy egy olyan történelemkönyvben rejtőzik, amit sokunk soha fel sem nyit majd, hanem ami éppen most íródik. Éppen most, ahogy önök a kezükben tartják ezt az újságot, és a szavaimat olvassák.

Mivelhogy itt vagyok a fronton, biztonságban Dacre katonái közt. És elmondhatom önöknek mindazt, amit tudni kívánnak a másik oldalról.

– Nem – suttogta Iris. Érezte, ahogy az epe felszalad a torkán, láng módjára perzselve végig a mellkasát.

– Annyira sajnálom, Iris – ismételte Helena, miközben a fény kihunyt a szemében. – Roman ellenünk fordult.

{ 4 }

Pókselyem és jég

Roman csak bámulta meredten az írógépet és az abba befűzött, csupasz lapot. Az íróasztal, aminél ült, egy aranyló mezőre néző ablak előtt állt, a délután pedig egyre csak fogyott. Hamarosan beköszönt az éjszaka – a csillagok szögek módjára ütik át az eget, és ő majd meggyújtja a gyertyákat, hogy azok lángjánál írjon, mert a szavak könnyebben jöttek a sötétben.

Mindig is ezt a részt találta a legnehezebbnek. A cikkek elejét. Az írás kész gyötrelem volt, de az is, ha nem írt.

A frusztráció olyan ismerősnek tetszett. Roman a múltjában minden bizonnyal hosszú órákat töltött azzal, hogy egy üres lapot bámult, próbálva eldönteni, milyen szavakat vessen papírra. Azonban hiába teltek már el napok az ébredése óta, továbbra sem volt képes felidézni azokat a régi pillanatokat. Megfeszítette a kezét, ahogy eszébe jutott, mit mondott neki Dacre.

Csakis abban bízz, amit látsz.

Az istennek nem kellett Roman emlékei miatt aggódnia. A fiúnak nehezére esett felidézni mindazt, ami azelőtt történt, hogy ébredezni kezdett volna a mélyben; mintha hegyek nőttek volna elméje ködében, eltakarva előle életének éveit.

– Beletelik majd egy kis időbe – mondta neki Dacre –, de felrémlik, ami fontos. És megtalálod itt a helyedet.

* * *

Amikor magához tért a mélyben, Roman úgy kapkodott levegő után, mintha az lett volna az első lélegzete. Szemét kinyitva tűz villódzó fénye fogadta; látta a fehér márványfalakat maga körül, érezte a kemény kőtáblát a háta alatt, és tudta, hogy valahol máshol van. Egy olyan mágikus helyen, ahol még sosem járt.

Ezen felül meztelen volt.

Nagyot nyögve felült, és szemügyre vette a különös helyiséget.

Furcsán méretezett kamra volt, amit teljes egészében a sziklából faragtak ki. Kilenc fala volt, mindegyik fehér és kék erekkel átszőtt kő, ami úgy ragyogott, mint a csiszolt gyémánt. A plafonon apró aranyszemcsék csillogtak, ami, ha hunyorított, az éjszakai égre emlékeztette Romant. A helyiségben négy, fémtartóba helyezett fáklya égett; lángjuk volt az egyedüli fényforrás.

Roman megremegve lecsusszant a kemény asztalról, amin addig pihent. A kő sima volt csupasz talpa alatt, ahogy megindult a falak mentén, ajtót keresve. Egyet sem talált, mire a pánikot elfojtva tett még egy kört, ujjait végighúzva a sziklalapok mentén.

– Helló? – szólt, a hangja még mindig fátyolos volt az álomtól. – Van itt valaki?

Nem érkezett válasz. Nem hallatszott más, csakis a saját lélegzete, ahogy beszívta, majd kifújta a levegőt.

Nem emlékezett rá, hogy ebbe a kamrába hozták volna. Nem tudta, mióta lehetett rab ezen a helyen, és ahogy végül megállt, kirázta a hideg.

Lepillantott a testére – sápatagnak tűnt a tűzfényben –, mintha csak válaszokra lelhetne a bőrén.

Döbbenetére talált is valamit.

Roman a homlokát ráncolva előrehajolt, hogy szemügyre vegye a jobb lábát borító hegek hadát. Olyan sok volt belőlük! Némelyik hosszú és tépett, mások aprók és simák, Roman pedig úgy húzta végig rajtuk az ujját, mintha utak lettek volna egy térképen. Majd kezét keményen a lágy jeleknek nyomta, abban reménykedve, hogy a fájdalom majd segít neki emlékezni.

Nem érzett fájdalmat, ám látott valami villanást a szeme sarkából. Felkapta a fejét, de rádöbbent, hogy nem a szobában vett észre valamit, hanem az elméjében rémlett fel egy emlékkép. Napfény és füst, ágyúk ropogása. A föld remegett – a szélnek forró acél- és véríze volt. Olyan éles kín hasított belé, hogy attól elakadt a lélegzete, és a földre rogyott.

Ám nem egyedül volt. Volt ott vele valaki, fogta a kezét.

Roman ujjai aláhullottak a hegeiről. Tenyerét az arcához emelte, és észrevette, hogy mélyedés fut körbe a bal kisujján. Valamikor egy gyűrűt viselhetett ott, most pedig megérintette a halovány nyomot, amit az rajta hagyott.

A mélyedés nem rejtegetett újabb emléket. Nem volt ragyogó villanás, nem tűnt fel múltjának egy darabkája, amit megragadhatott volna.

Olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy bütykei belefehéredtek.

Halott vagyok?

Mintegy válaszként, hirtelen fájdalom járta át. Roman feje olyan hévvel kezdett sajogni, hogy a sziklapadlóra rogyott. Felkiáltott, térdét a mellkasához húzta. Mintha egy penge lett volna az elméjében, ami előre-hátra mozdult fűrész módjára. Egy penge, ami mintha belülről hasította volna fel őt.

A kín olyan éles volt, hogy elveszítette az eszméletét.

Valamivel később, bágyadtan pislogva ismét magához tért.

Valaki járt a kamrában. A padlón egy tálca étel várta: egy tál gőzölgő ragu, egy darabka sötét kenyér, egy kancsó víz és egy fapohár. Mellette pedig egy kupac ruha és egy pár bőrbakancs hevert.

Roman a tálcához mászott. Olyan éhes, olyan üres volt, hogy még csak eszébe sem jutott, hogy ne egye meg az ételt, ne igya meg a vizet. Amikor aztán a ruha felé nyúlt, hagyva, hogy az szétnyíljon a kezében, megtorpant.

Egy kezeslábas volt. Romant ismét olyan érzés kerítette hatalmába, mintha történt volna már vele ilyesmi. A ruhadarab sötétvörös volt, Roman pedig szemügyre vette a bal mellzseb fölé varrt jelvényt: alanti tudósító.

Ügyet sem vetve a vérét egyszeriben átjáró nyugtalanságra, felhúzta a kezeslábast.

Abban a pillanatban, hogy az utolsó gombot is begombolta, a hideg elszállt a testéből. Érezte, hogy a bordáiból melegség árad, mintha napfényt nyelt volna, majd gyorsan felvette a rá váró pár zoknit és bakancsot.

Egy pár szívdobbanással később nesz törte meg a zengő csendet.

Roman megfordult, ahogy egy repedés jelent meg a falon. Az az ajtó, amit korábban keresett, ám képtelen volt a nyomára lelni.

Egy bézs egyenruhát viselő fiatalember lépett a kamrába. Nagyjából egykorú lehetett Romannel, talán pár évvel idősebb nála, a bőre sápatag, rövid haja szőke. A szemöldöke vastag volt, ajkát pedig keskeny vonallá préselte, mintha csak ritkán mosolyogna.

– Te meg ki vagy? – krákogta Roman.

– Gregory Shane hadnagy. És neked mi a neved?

Roman megdermedt. A neve? Nem emlékezett rá, mire forogni kezdett vele a világ.

Rémülete minden bizonnyal az arcára is kiülhetett, mivel a hadnagy így szólt:

– Ne aggódj! Majd eszedbe jut. Ne erőltesd!

– Mennyi ideje vagyok itt?

– Pár napja. Lábadoztál.

– Miből?

– Azt majd ő elmondja. Most pedig kövess! – Shane sarkon fordult, Romannek pedig nem volt más választása, mint hogy kövesse őt, még mielőtt az ajtó ismét észrevehetetlenül visszasüpped a keretébe.

A folyosó épp elég széles volt, hogy ketten elférjenek rajta egymás mellett, és elég magas, hogy egy Roman termetű ember könnyedén végig tudjon haladni rajta. A falak pont olyanok voltak, mint abban a kamrában, ahonnan jött: simák, hidegek és csillogó kék erekkel átszőtt fehérek. Az utat tíz lépésenként elhelyezett fáklyák világították meg, és egészen addig természetellenes csend honolt, amíg el nem haladtak egy mellékjárat bejárata előtt, amikor is Roman fülét távoli kopácsolás zaja ütötte meg.

Roman lelassított, és hunyorogva az adott folyosó árnyaiba kémlelt. Azon túl mintha egy kovácsműhely lett volna. Mintha egy kalapács csapódott volna az üllőnek, aminek hangját kiáltások és gépek kattogásának zaja szőtte át. Hirtelen meleg, fémes ízű levegő ömlött ki a járatból.

– Ne állj meg! – szólt rá a hadnagy éles hangon.

Roman ismét megszaporázta a lépteit. Azonban tudni szerette volna, hol is van, és miért hozták le ide. Két másik folyosó mellett is elhaladtak, amik közül az egyik bűzlött, mintha valami rothadó és haldokló bújt volna meg a végén. A másikat törmelék és pókháló zárta le, mintha a plafon évtizedekkel korábban beomlott volna.

Shane biztos észrevette, hogy Roman mindent megfigyel, hogy léptei minden egyes alkalommal lelassulnak, valahányszor elhaladnak egy elágazás mellett. A hadnagy megállt, és előkapott egy szemkötőt a zsebéből, amit aztán Roman szeme elé kötött.

– Csak elővigyázatosságból – ragadta meg Roman könyökét. – Kövess!

Roman az ajkába harapott, a mellkasát úgy szorongatta az aggodalom, hogy a légzése felszínessé vált. Mire Shane szólt neki, hogy nyújtsa ki a kezét, és érintse meg a falat, már izzadt volt a tenyere.

– Egy lépcsősor aljánál vagyunk – közölte a hadnagy. – Összesen huszonöt fokból áll, és eléggé meredek. Figyelj oda!

Roman lassan követte őt. A lába égett, mire megérezte, hogy változik a hőmérséklet. Hallotta, hogy egy ajtó kattanva kinyílik.

A szemkötőjén átszűrődő, ragyogó napfény fogadta. A tavasz frissességével átitatott, meleg levegő táncolta körbe. Nemrég eshetett, mivel Roman érezte az esőillatot, ahogy kilépett a fenti világba. A padló fából volt a bakancsa talpa alatt, és úgy nyikorgott, mint egy régi ház. Majdnem elbotlott egy szőnyeg szélében, karját oldalra lendítve igyekezett visszanyerni az egyensúlyát.

– Várj itt! – parancsolta neki Shane, ahogy bezárta az ajtót. – Meg se moccanj!

Roman kiszáradt szájjal bólintott. Hallgatta, ahogy Shane nehézkes léptei egyre távolodnak, és közben megérezte, hogy a szoba, amiben áll, tele van bútorral. Nem hallatszottak magányos visszhangok, mindössze egy óra egyenletes kattogása valahonnan Roman baljáról.

A falakon túlról tompán hallotta, hogy valaki beszél. Felismerte Shane monoton hanglejtését, ezért tett előre pár merész lépést, próbálva kivenni a szavakat.

– Magához tért, uram. Felhoztam őt magammal. A szomszéd szobában vár, ha szeretné látni.

Csend. Az ezután megszólaló hangot Roman még sosem hallotta korábban, viszont mély baritonként csendült. Egykedvű és zengő volt, a hallatán Romannek a hideg futkározott a gerincén.

– Mintha mondtam volna, hogy ne hozza fel őt ide, hadnagy.

– Az emlékezete miatt tettem. Még a nevét sem tudja felidézni. Gondoltam, segítene…

– Ha látná ezt a helyet?

– Igen, uram. Tudom, hogy szorít minket az idő, és kihasználhatnánk…

– Hát legyen. Hozza elém!

Roman, torkában dobogó szívvel, óvatosan hátralépett. Élt benne a vágy, hogy letépje a szemkötőjét, és elrohanjon, valahova messzire innen, de túl sokat habozott, és ennek ára volt. Hallotta, hogy Shane visszatér a helyiségbe, majd felszisszent, ahogy a hadnagy levette a szeme elé kötött anyagot.

Roman szemügyre vette a környezetét. Egy apró, ám hívogató szobában állt – a kőkandalló felett olajfestmény lógott, a puha szőnyeget zöld bársonypárnákkal megpakolt, cseresznyefa bútorok szorították le. A magas ablakokat, amik résnyire nyitva voltak, hogy beeresszék a friss levegőt, virágmintás függönyök foglalták keretbe. Valamiféle társalgó lehetett, döbbent rá Roman, ahogy az ajtó felé pillantott, amin keresztül ideérkeztek.

Rettentő érdektelen ajtó volt. Fából faragták, a fehér festék pattogott róla, a sárgaréz ajtógomb alatt rozsdás kulcslyuk kapott helyet. Roman sejtése szerint egy kabátoknak szánt szekrény lehetett. Csakhogy ők a föld alól jöttek fel rajta keresztül.

– Dacre parancsnok fogad téged – mondta Shane. – Kövess!

– Dacre? – suttogta Roman. A név láng módjára perzselte végig a torkát, megégetve a nyelvét. Látta magát, ahogy bőr nadrágtartóban, tökéletesen élére vasalt nadrágban és keményített ingben áll egy utcasarkon, újságot olvasva, aminek szalagcímében ott virít ez a név.

– Kövess! – ismételte Shane.

Roman kilépett az előszobába, és rögtön látta, hogy két fegyveres katona áll az ajtónál. Hideg tekintetüket egyenest előreszegezték, az arcuk akár egy szoboré. Roman lesütötte a szemét, és Shane-nel a sarkában elindult a folyosón.

A padló itt-ott mintha egyenetlen lett volna. A falakon pedig széles repedések látszódtak, erek módjára futva végig a tapétán, mintha a ház valami szörnyű vihart állt volna ki. De csak amikor belépett a tágas konyhába, és meglátta az asztalt, a gyógynövényekkel és rézedényekkel teleaggatott gerendákat és a repedt üvegű duplaajtót, áradt szét Roman mellkasában a fájdalom.

Már járt itt korábban. Ebben biztos volt.

És mégis, az egyetlen, amire képes volt, hogy az asztalon egymás mellett álló két írógépet bámulja. Majdnem egyformák voltak, billenytűik ragyogtak a napfényben.

– Feltételezem, ezen írógépek egyike ismerős a számodra.

Roman balra pillantott. Az asztal végénél magas, széles vállú férfi állt, akinek hosszú, szőke haja kifogástalan, világosbarna egyenruhájának gallérját seperte. Furcsa, hogy Roman egészen addig észre sem vette, amíg meg nem szólalt, azonban most, hogy már meglátta, képtelen volt levenni róla a tekintetét.

Az idegen idősebbnek tűnt, bár nehéz lett volna megállapítani a korát. Volt benne valami kortalan – jelenléte tekintélyt parancsolt, hajába azonban nem vegyültek ősz szálak, és ráncok sem rejtőztek a szeme sarkában. Az arca szögletes volt, a vonásai élesek, a szeme pedig átható kék.

Roman még soha nem látta ezt a férfit, ám nem tagadhatta, hogy volt benne valami ismerős. Pont, mint a ház és az írógépek esetében, mintha már járt volna ezen a helyen álmában. De talán csak azért érezte így, mert az idegen úgy nézte őt, mintha ismerné, és ez a tudat olyan kellemetlen érzés volt, mintha végighúzná az ujjait egy gyapjúsálon, mielőtt a villanykapcsolóhoz nyúlna. Statikus erő és fém és a csontjáig hatoló szikra.

Sosem hitte volna, hogy valaha szemtől szemben találja majd magát egy istennel. Az istenségeket legyőzték. Nem voltak többek a föld mélyére ásott, szendergő hatalomnál. Sosem lett volna szabad ismét felemelkedniük, és a halandók közt járniuk; Roman gondolatban felszisszent, ahogy emlékezetének szálai lassan visszatértek hozzá. Egy sóhaj, egy elsuttogott szó.

A tagjain végigfutó borzongás.

Dacre elmosolyodott, mintha csak olvasott volna Roman gondolataiban.

Az isten kinyújtotta elegáns kezét, ismét felhívva figyelmét az írógépekre.

Roman pislogott egyet, ahogy eszébe jutott a kérdés.

– Igen, uram. Ismerősnek tűnnek nekem.

– Akkor hát melyik a tiéd?

Roman közelebb lépett az asztalhoz. Szemügyre vette az írógépeket, de a puszta látványuk nem volt elég ahhoz, hogy biztosan meg tudja mondani. Mintha mind a kettő vonzotta volna őt, és ez összezavarta.

– Megérintheted őket – mondta Dacre gyengéden. – Tapasztalatom szerint az segít emlékezni a gyógyulás után.

Roman kinyújtotta a kezét, az ujjai remegtek. Az arcát pirulás csipkedte. Szégyellte magát, amiért ilyen gyengének és törékenynek mutatkozik egy isten színe előtt. Még a saját nevére sem emlékezett, ám ekkor megérintette a baloldali írógép szóközbillentyűjét, mire vadul doboló pulzusa lenyugodott.

Ez az, gondolta. Ez volt az enyém.

Szeme sarkában felvillanó fény incselkedett. Ezúttal tudta, hogy csak az elméje az, hogy egy újabb emlék talál ismét a helyére. Emlékezett rá, milyen sokszor ült az asztalnál a hálószobájában, és írt ezen a gépen. Lámpafénynél dolgozott, késő éjszakába nyúlóan, körülötte szétszórt könyvek és kihűlt kávéval teli csészék. Néha az apja kopogtatott az ajtaján, és rászólt: Feküdj le aludni, Roman! A szavak megvárnak reggelig.

Roman engedte, hogy ujjai lehulljanak a szóközbillentyűről, miközben a neve ott visszhangzott benne. Kíváncsian a tőle jobbra lévő írógépre pillantott. Megérintette billentyűit, várva, hogy feléledjen egy újabb emlék.

Nem volt sem fény, sem képek, amiket megragadhatott volna. Először mintha nem lett volna más, csakis hűvös, mély csend. Kifelé egyre növekvő fodrok egy sötét tó felszínén. De aztán Roman megérzett egy rántást. Lelkének mély bugyrai felől jött, mint egy, a bordái közé rejtett, láthatatlan madzag, amit látni nem, csakis érezni volt képes.

Vérében érzelmek tolultak fel.

Halovány levendulaillatot érzett. A bőrének feszülő, meleg bőr simítását. Gyönyört és aggodalmat és a csontjáig hatoló vágyat és félelmet, mindet összefonódva.

Kénytelen volt összeszorítani a fogát; így is alig bírta mindezt magában tartani. A szíve azonban vadul zakatolt és sóvárgott, ahogy a keze lecsúszott az írógépről.

– Melyik a tiéd, tudósító? – kérdezte ismét Dacre, ám hangja immár megváltozott. Nem volt olyan barátságos, mint korábban – Roman cseppnyi élt hallott a szavaiban. Ez biztos valami próba lehetett. Létezett egy helyes és egy helytelen válasz. Roman habozott, próbálva dönteni az írógép között, ami emlékeztette őt a nevére, és aközött, ami emlékeztette őt arra, hogy él.

– Ez az – mondta, a bal oldali írógépre mutatva. Arra, amelyiket átitatta a múltja. – Úgy hiszem, ez lehet az enyém.