Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mhairi McFarlane: Between Us

Copyright © Mhairi McFarlane 2023

All rights reserved.

Borító © Holly Macdonald, HarperCollinsPublishers Ltd 2023

Borítóillusztráció © Maja Tomljanovic

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6606 90 7

Jeanie-nek

A nőnek, aki nagyszerű történeteket mesél

Prológus

2003

Stockport, Plaza mozi és színház

Wythenshawe első számú médiuma! – hirdette egy festőállványra támasztott plakát a színpadon az aznap esti műsort, egy Queenie Mook nevű látnokot. A név annyira fura volt, hogy csakis valódi lehetett – ilyesmit képtelenség kitalálni.

– Vajon ki dönti ezt el? – töprengett hangosan Roisin. – Ez nem olyasmi, amit… akkreditáltatni lehet.

Tizenkét évesen büszke volt az akkreditáció szóra.

Az anyja szigorú pillantást vetett rá a Lancôme-fekete szempillái alól, lázadást szimatolva.

Amikor Roisinnek megengedték, hogy részt vegyen ezen az estén, az engedéllyel egy figyelmeztetés is járt.

– Ne akarj okoskodni, mert az udvariatlanság Dianával és Kimmel szemben! – intette az anyja. – Di apja, Rodney tavaly novemberben halt meg akut hasnyálmirigy-gyulladásban. Reméli, hogy kapcsolatba tud lépni vele.

– Rendben – bólintott Roisin, és arra gondolt, hogy Queenie Mookot a túlvilág kapcsolótáblájaként használni nem tűnik egy sikerrel kecsegtető vállalkozásnak. A nő reklámanyagaiból kiderült, hogy főleg sétahajókon lép fel.

– Azóta a feje tetejére állt minden. Hivatalosan még mindig Rod a csatornatisztító üzlet pénzügyi részének a vezetője. – Lorraine ezt úgy mondta, mintha Dianának valami sürgető, ám gyakorlati kérdése lenne az apjához: hol van a 2001-es áfabevallás?, vagy valami hasonló.

Roisin két okból akart részt venni ezen az estén: egyrészt kíváncsi volt a médiumra, másrészt izgalmas mókának ígérkezett. Az anyja a Guerlain Shalimarjának illatfelhőjébe burkolózott, oroszlánysörényre emlékeztető frizurát, csípőre feszülő szaténruhát, átlátszó harisnyát és lakkcipőt viselt.

Roisin szeretett ilyen alkalmakkor a közelében lenni, látni, ahogy az emberek utánafordulnak. Mintha valami híresség asszisztense lett volna. Taxival jöttek Webberley-ből, és a kocsiban Lorraine parfümtől illatozó társasága azt követelte, hogy hangosítsák fel Lionel Richie „All Night Long” című számát.

Tizenöt perc volt a kezdésig. A többpalacknyi rózsaszín bornak köszönhetően, amelyet az előadás előtt elköltött vacsora során elkortyolgattak, a hölgyek sorra zarándokoltak el a mosdóba.

Lorraine ment először, majd Di és Kim együtt.

– Nem kell pisilned? – kérdezte Roisint az anyja, miután egy percig feszült figyelemmel csücsörített a kompakt púdere tükrös fedelébe. A lányban felmerült, vajon Lorraine azt szeretné-e, ha eltűnne az útból. Talán valami titkos telefonhívást akar lebonyolítani? A szülei sokat titkolóztak. Roisin állandóan aközött vergődött, hogy tudni akarja, mik azok, és hogy isten őrizzen, hogy megtudja.

– Nem.

– Hmm, szerintem jól tennéd, ha kimennél. A sor közepén ülünk, nehéz lesz kioldalazni.

Roisin meggyőződése, hogy az anyjának ezzel valami hátsó szándéka van, egyre erősödött. De tudta, hogy egyszerűbb engedelmeskedni, ezért felállt, és elindult a mosdó felé. Egy kivételével minden fülkeajtó zárva volt. Lehuppant a vécé hideg ülésére, és hallgatta, ahogy a többiek sorra távoznak.

Öblítés. Ajtócsapódás. Vízcsobogás. Öblítés. Ajtócsapódás. Vízcsobogás.

– Elnézve, ahogy Lorraine a Pinot Blusht vedeli, feltételezem, hogy már nincs meg a gyerek – hallotta Kim hangját.

Roisin egy pillanatra azt hitte, hogy róla beszélnek.

– Ó, dehogy! Megszabadult tőle. Néhány hete.

– Nem is mondta el Glennek?

Glennek. Roisin apját Kentnek hívták. (Egy Kent nevű kocsmáros. A neve ajándék volt azoknak a vendégeknek, akiket kirúgott.)1

– Istenem, dehogy! Azt mondta: mi értelme lenne? Glen úgysem akarná, hogy megtartsa, és kettő pont elég. Ki akarna visszatérni az éjszakai etetésekhez?

– És mi van Kenttel? Ő tudott róla?

– Nem valószínű, ugye? Ne kérdezd, ne mondd el.

– Ühüm. Óvatosabbnak kellene lennie.

– Azt mondta, hogy a Róka és Kopókban romlott omlettet evett, és kihányta a tablettáját. Sose gondoltam volna.

– Tudod, nekem is gyanúsak a Róka ételei. Egyszer olyan káposztasalátát ettem, aminek tonhalíze volt. Biztos vagyok benne, hogy attól volt hasmenésem.

Valaki bekapcsolta a kézszárítót, és a süvöltése elnyomta a következő részt, amíg Roisin vissza nem tudott kapcsolódni:

– …Kent is azt csinál, amit akar. Ők ketten olyanok, mint két gondtalan tini, nem igaz?

– Ühüm. Hát, ettől a bizonyos gondtól mindenesetre megszabadult. Középen van a szoknyám varrása?

A nők kicsattogtak.

Roisin a térdére tolt bugyival ült, miközben azt emésztette, hogy az anyja teherbe esett egy férfitól, a szülei egyik kártyapartnerétől.

Ez az információ hivatalosan is igazolta azt a zavarba ejtő, hátborzongató élményt, amelyet Roisin egy évvel korábban élt át. Ezeken a bizonyos estéken, amelyeken Texas hold’em és bőséges mennyiségű tequila folyt, a szülei szigorúan meghagyták, hogy semmilyen körülmények között nem mehetnek le a földszintre.

Roisin és az öccse már régen kifejlesztettek egy technikát arra, hogyan osonjanak le kikémlelni a karácsonyi ajándékok csomagolását, később pedig arra, hogy kijátsszák a szobafogságot: a családi kocsma pultja elég magas volt ahhoz, hogy egy alacsonyabb illető lekuporodva elosonjon mögötte.

Ily módon az elülső helyiségbe értek, ahol általában a felnőttek tartózkodtak záróra után. Itt egy széftörő ügyességével óvatosan ki lehetett nyitni a kis oldalajtót, és ki lehetett slisszolni az előtérbe, majd a kocsma kertjébe és ki Webberley-be.

Ezen a bizonyos szombaton, dacára a lentről hallatszó tompa zsivajnak, Roisin nagyon rákívánt egy Dr Pepperre. Visszatekintve elgondolkodott azon, hogy vajon nem a tudatalatti kíváncsiság hajtotta-e inkább, mert az ital vonzereje és a potenciális lecseszés semmiképpen sem volt egyensúlyban.

Torkában dobogó szívvel leóvakodott a lépcsőn. Az üveg leemelését az állványról és a kupak lepattintását végtelenül megkönnyítette az apja és egy nő – Glen felesége, Tina – láthatatlanul, de nagyon is a közelben zajló, piától fűtött évődése. Cigarettafüst gomolygott a levegőben, a zenegép valami jazzt játszott. Jég csilingelése. Felharsanó nevetés.

Küldetés teljesítve, ám ahogy Roisin megmarkolta az üdítősüveget, valami mégis arra kényszerítette, hogy további őrült kockázatot vállalva kinyissa az oldalajtót, és bekukkantson a bárba. A közelben álló biliárdasztalnál két összetapadt alakot vett észre. Egyikük arcát sem látta. Az anyja két lába – kifestett körmökkel, a Roisin által olyannyira áhított aranypántos szandálba bújtatva – egy csupasz férfifenék két oldalán lógott. Roisin különös, állatias hangokat hallott, és hirtelen bárdként sújtott le rá a felismerés. A döbbenet és a tiltakozás kiáltása a torkán akadt; gyorsan visszahúzódott, és felmenekült az emeletre, ahol verejtékezve, kalapáló szívvel, ébren feküdt az ágyban, próbálva értelmezni, amit látott.

Most, amikor visszatért a színház erkélyére, hasonlóan érezte magát.

Akaratlanul is az anyja hasának szinte észrevehetetlen görbületét bámulta a fényes szövet alatt, és a ragyogó arcát fürkészte, nyomokat keresve. Mikor csináltatta az abortuszt? Amíg ő iskolában volt?

Az imént szerzett rémes infót teljesen egyedül fogja feldolgozni, esetleg tesz egy reménytelen kísérletet arra, hogy megbeszélje Ryannel. Az öccse hiába tette számtalanszor világossá, hogy nem vevő a felfedezéseire, benne még mindig élt a remény, hogy a bizalmasa lesz.

Roisin végül is hálás lett Queenie Mooknak, hogy elterelte a figyelmét, hogy nézhette, amint a varietészínház színes fényekkel megvilágított, giccses párhuzamos univerzumában különös mesterségét műveli.

Queenie filigrán kis nő volt, magasra tornyozott, rikító narancssárga frizurával, egy Johnny Rottenére emlékeztető, megdöbbentő műmandarinszínnel.

„Kedveseimnek” szólította a közönséget, selyemblúzt viselt tojás méretű zománcozott brossal, tengerészkék nadrággal – úgy festett, mint a Vision Express egyik fiókjának vezetője. Roisin kissé csalódott volt, mert egy hatvanas, fensőbbséges modorú dámát képzelt el, tarkójára csavart konttyal, hódprém bundában.

A műsor hamarosan felvett egy ritmust – Roisin rájött, hogy ez egy olyan játék, amelyben a médium információkat szed ki a közönségből, miközben azt az illúziót kelti, mintha ő adná azokat. A szellemek, akiket kizárólag Queenie látott és hallott, csak a keresztnevüket mondták meg, amely mindig egy egyszerű és gyakori név volt. A vezetéknevét egyikük sem közölte, ami pedig sokkal gyorsabban tisztázta volna a személyazonosságot.

Egymás után bukkantak fel a Tedek, Maryk és Jackek. Queenie árverésre bocsátotta őket a nézők között, együtt néhány más fontos, ám homályos információval. Mary talán szerette a zenét – mindenki ezt mondta róla, közölte Queenie –, vagy Jack kormánykereket forgatott? Lehet, hogy… szerette az autókat? Traktorvezető volt? Esetleg – elnézést, ha ez nehéz, kedveseim – közúti balesetben halt meg?

Végül valahonnan a közönség soraiból felismerő hápogás hallatszott, és Queenie megtalálta a célpontot.

Az azonban, hogy az üzenet valóban a – rendszerint elérzékenyült – címzettnek szól-e, erősen feltételes volt. Ha túl sokszor javították ki, a médium felcsattant:

– Sajnálom, kedvesem, ez az üzenet nem neked szól – és gyorsan továbblépett.

Lorraine, Kim és Di végig elragadtatással csüngtek minden szaván, és a szemüket törölgették a médium nyújtotta kétes katarzison. Diana apja, Rodney nem jelent meg. Közönségesebb nevet kellett volna választania, gondolta Roisin.

A közönye csak az utolsó húsz percben ingott meg, amikor az első sorokban ülő özvegy került sorra.

A nő néhai férje, Clive, akinek krónikus tüdőbetegség okozta a halálát, állítólag ott állt Queenie mellett a színpadon.

Az özvegy zokogott. Roisin számára egészen addig a pillanatig viszonylag ártatlan – bár bizarr – szórakozásnak tűnt az egész hókuszpókusz. Vajon Queenie tudja, hogy ezek a szellemek az ő agyszüleményei? Tényleg elhiszi, hogy természetfölötti képességekkel rendelkezik? A hazugok mindig tudják, hogy hazudnak?

– Gyorsan történt a halála? – kérdezte Queenie, miután a nő elcsendesedett.

– Nem. Lassan. Hetekig oxigénen volt.

– De amikor meghalt, az gyors volt? – Queenie kis szünetet tartott. – Clive azt mondja, gyors volt, ebben egészen biztos – folytatta, hogy egyértelművé tegye, kinek mond ellent az asszony. – Állandóan a mellkasára mutogat, mintha fogytán lenne a levegője – tette hozzá, ököllel a mellkasát ütögetve, némiképp fölöslegesen.

– Öhm… hát a végén, gondolom, gyorsan történt – értett egyet az özvegy.

– Én is erre gondoltam – bólintott Queenie. – Azt mondja: „Lassú volt, de a végén gyors.”

Roisin halkan felnevetett. Az emberek odanéztek, az anyja pedig dühösen pisszegett.

– Hogy lehet lassú és gyors? – suttogta Roisin, mire Lorraine szigorúan rámeredt.

– Clive azt akarja, hogy tudd, mindent jól csináltál. Nagyon szeret téged. Azt mondja, szép helyen van – tolmácsolt Queenie.

A nézők soraiból sírás és hálálkodó felkiáltások hallatszottak. Roisin kínosan fészkelődött. Queenie egyértelműen tudta, hogy a csúcson kell abbahagyni.

– Köszönöm, hogy itt voltatok, és megosztottátok velem azt, amit én a tisztánlátás pillanatainak nevezek – mondta búcsúzóul, mire a terem lelkes tapsban tört ki.

A történelem íve hosszú, és a beteges humor felé hajlik. Amikor húsz évvel később Roisin és Joe szakítottak, Roisin csak arra tudott gondolni, hogy tökéletesen összefoglalja Queenie Mook paradoxona.

Lassú volt, de a végén gyors.

1

– Kisasszony, kisasszony, kisasszony! Kisasszony? Egy mocskos kis hétvégére készül a barátjával? Kisasszony!

Amir az íróasztala mögött álló gurulós bőröndre mutatott, amelyet Roisin egy esőkabáttal próbált eltakarni, a jelek szerint sikertelenül. A fiú a „pajkos, de jó természetű” kategóriába tartozott a diákjai között, így ő ennek megfelelően reagált.

– Valójában nagyon is tisztára, Amir. Wellnesshétvégére megyek néhány barátnőmmel.

Ha volt valami, amit mind a gyerekkora, mind a pályája megtanított Roisin Waltersnek, az az, hogy a gyerekeknek hazudni talán nem nemes dolog, de általában hasznos.

– Wellnessbe. Szaunázni? – A fiú a tollát rágcsálva pimasz képet vágott.

– Légy szíves, a szöveggel foglalkozz! Még… – Roisin felnézett a faliórára, a mindig megbízható tanársegédjére – …öt perc, és beszedem a dolgozatokat!

– Kisasszony! – Amir csak nem maradt nyugton, majd látva az összevont szemöldökét, gyorsan hozzátette: – Nem, nem, a könyvről van szó!

Roisin a szemét forgatta.

– Hallgatlak.

– Szóval, mindenki azt hiszi, hogy a Szép remények jó könyv. Menő. Ezért is tanuljuk irodalomórán.

– Igen? – Roisin felismerte az időhúzó dumát, ha találkozott vele, ahogy Amir osztálytársai is, akik örömteli várakozással figyelték az eredményt.

Azok a képviselők, akik értelmetlen, céltalan vitával húzzák el a parlamenti ülést, obstruálnak; az olyan online viták, amelyek ismételt bizonyítékkérésekkel járnak, és amelyeket hamis őszinteséggel és túlzott udvariassággal folytatnak, a fókázás2 nevű kimerítő taktikát alkalmazzák.

Roisin úgy érezte, hogy sem az obstruálók, sem a fókázók nincsenek a kanyarban sem egy osztálynyi izgága kilencedikes diákhoz képest, akik egy napsütéses péntek délutánon, a tanév végén, egy gagyi tárgyat kénytelenek tanulni.

Előző héten Amir egyik cimborája, Pauly egy régimódi, fehér kerekű babakocsiban tolt apró, dühös kinézetű kutyával érkezett Roisin órájára, amelyről azt állította, hogy „brüsszeli griffon”. A fiú állítása szerint „a nagyijának bébiszittelte” a jószágot. A Sprout névre hallgató eb, amely egy félbehagyott Jim Henson-féle bábra hasonlított, akkora zűrzavart okozott, mintha az elnök szállt volna le az Air Force One-nal.

– És ez a Dickens-könyv már jó régi. Százhatvan éves – folytatta Amir abbéli igyekezetében, hogy megvilágítsa a mondanivalóját.

– Így van.

– Szóval, újabb százhatvan év múlva, a… 3080-as években… – úgy tett, mintha az ujjain számolna, majd hatásvadász szünetet tartott – …itt mindenki A szürke ötven árnyalatát fogja olvasni, nem? Egy régi, illedelmes könyv lesz.

Az osztály a megfelelő nevetéssel jutalmazta, Amir pedig büszkén vigyorgott. Roisin kivárta, míg elcsendesednek.

– Azt kétlem, de ettől még érdemes volt felvetni a kérdést, köszönöm, Amir.

Úgy ítélte meg, hogy az órából hátralévő időben a fiú pozíciójának meggyengítésével többet ér el, mint azzal, ha megpróbálja a társaságot visszaterelni Abel Magwitch indítékainak latolgatásához.

– Ugyanis az irodalom értékét nem csak a kora határozza meg – magyarázta.

– Anyukám és a nénikém mégis imádják – közölte Amir, még nagyobb vihogást kiváltva. – A nénikém a Kindle-jén olvassa a kádban. Ha érti, mire gondolok.

Az információt hiénakacaj jutalmazta.

– És biztosan élvezik – mondta Roisin, és a hangja egyértelművé tette, hogy nem vesz tudomást a célozgatásról. – Nem minden könyvet kell beemelni a tananyagba.

– De akkor miért jobb a Szép remények, mint az Ötven árnyalat? Azért, mert egy halott ember írta, kisasszony? Ez nem szexizmus? És… élőizmus? – Amir újfent a tollát csócsálta.

Roisin akarata ellenére elmosolyodott. A fiú komoly erőfeszítéseket tett az óra kisiklatásáért.

– Azért, mert a Szép remények a társadalmi rendről, a társadalmi mobilitásról és arról szól, ahogyan a társadalmi státuszt használjuk egy ember értékének megítélésére, az Ötven árnyalat pedig arról, hogy egy milliárdos egy főiskolással szexel.

Az, hogy a tanárnő kimondta a „szex” szót, már önmagában is hatalmas győzelem volt, és a kilencedikesek hétvége előtti utolsó órája immár fesztiválhangulatot öltött.

– Pontosan, kisasszony. Szóval, ha egy főiskolás például Elon Muskkal kefél, az társadalmi felemelkedés – összegezte Amir, és összepacsizott Paulyval, a nyugdíjasok kedvenc kutyaszitterével.

– Úgy tűnik, sokat gondolkodtál ezen, és valódi meglátásaid vannak a témában – állapította meg Roisin, karba tett kézzel az íróasztalának támaszkodva. – Esetleg tarthatnál egy előadást a Szép reményekben található jelentésekről és témákról, valamint ezek tükröződéséről az Ötven árnyalatban.

– Tökre benne vagyok, kisasszony. De szükségem lesz egy tévére, mert részleteket kell majd bemutatnom a filmekből, hogy jól elmagyarázhassam, mire gondolok.

– Sajnos, azok a filmek tizennyolcas karikát kaptak, Amir, tehát nemcsak hogy nem szabad megnézned, de biztos vagyok benne, hogy nem is láttad őket.

– Tényleg nem, mert a nénikémnek nincs meg az összes Blu-rayen, kisasszony.

– Bravó, néni.

Megszólalt a csengő – egy átható sikoly –, és megindult a szokásos tülekedés az ajtó felé.

– Mielőtt elmentek, kérlek, tegyétek az asztalomra a dolgozatokat! – kiabálta Roisin.

– A hétvégén adják a férje új filmjét, kisasszony? – tudakolta Amir, a vállára lendítve a hátizsákját.

A nő egy pillanatra megrökönyödött.

– Bocs, a barátja – helyesbített a fiú, félreértve a döbbenetét.

Roisin azt hitte, hogy Joe következő projektje a heathwoodi iskola népének radarja alatt maradt. Arra is ügyelt, hogy a kollégáknak se nagyon említse: amikor megkérdezték, azt füllentette, hogy elfelejtette a címét. Megígérte, majd szándékosan elmulasztotta megmondani nekik, mikor kerül adásba.

De ha Amir tudta, akkor mindenki tudta, vagy hamarosan tudni fogja.

– Öhm, igen, de későn. Már a felnőtt sávban. – Megpróbált mosolyogni. (Egyáltalán létezik még felnőtt sáv?)

– Akkor majd megkérdezem a nénikémet, hogy milyen volt – kacsintott Amir, és vihogva kivonult az osztályból.

Egyedül maradva, Roisin összekötözte a rendetlen kupac A4-es vonalas lapot, és nyelt egy nagyot.

Tartalom

Prológus

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Spirk Ildikó

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat Brush – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Nunito – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License