Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Egy fiú szenvedése

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Conrad Ferdinand Meyer

EGY FIÚ SZENVEDÉSE

fordította:
Hevesi Sándor

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-792-5 EPUB
ISBN 978-963-559-793-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
Das Leiden eines Knaben

első kiadás: 1883
az elektronikus változat az 1898. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Conrad Ferdinand Meyer portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Egy fiú szenvedése

A király belépett Maintenon asszony szobájába és - levegőre szomjazván - amily érzéketlen volt az időjárás iránt, szokott fejedelmi modorában minden szó nélkül kinyitott egy ablakot, amelyen keresztül olyan erővel áramlott be a nyirkos őszi levegő, hogy a finom szervezetű asszony dideregve húzta össze magát három vagy négy szoknyájában.

Egy idő óta megnyúltak XIV. Lajos mindennapos látogatásai a vele egykorú asszonynál. Gyakran már az alkonyi órákban megjelent s ott maradt, míg a kései vacsorára terítettek. Ha ilyenkor aztán nem dolgozott minisztereivel, diszkrét barátnője mellett, aki figyelmesen és szótlanul temetkezett karosszékébe; ha az időjárás nem kedvezett vadászatnak vagy sétának, ha a hangversenyek - leginkább, vagy csakis egyházi zene - nagyon is sűrűn ismétlődtek: akkor nehéz volt kitalálni a módját, miképpen lehessen az uralkodót álló négy órán keresztül szórakoztatni vagy mulattatni. Molière szókimondó múzsájának, Lavallière kisasszony gyöngédségeinek és ájuldozásainak, Montespan asszony merész viselkedésének és eredeti élceinek s még sok egyébnek megvolt a maguk ideje; mindez elmúlt alaposan, megfakult, mint a színehagyott kárpit. A király, aki dolgos volt egész életében, most már mértékletessé vált, beérte szinte kevéssel is és eljutott ahhoz az asszonyhoz, aki szerette a tartózkodást és a félhomályt.

Szolgálatkész, behízelgő, nélkülözhetetlen s kora dacára csupa báj volt Agrippe d’Aubigné unokája. Volt benne egy oktató, nevelőnői vonás, hajlandóság, tekintéllyel hatni a lelkekre, aminek szabad csapongást engedhetett Saint-Cyrben, ahol a főrangú kisasszonyokat nevelte. De ez a hajlandóság meghódolt parancsolója előtt s hozzásimult a király nagyobb bölcsességéhez. Ehhez képest, ha Lajos hallgatott, a marquise-nek sem volt több mondanivalója, kiváltképpen, ha mint ma este is, valami okból elmaradt a király unokájának neje, a fiatal savoyarde, a világ legmulatságosabb teremtése, aki életet és kacagást hozott mindenüvé gyermekességével és gügyögő hízelkedésével. Maintenon asszony, aki ilyen körülmények között nem minden aggodalom nélkül vette észre a király belépését, megnyugodott mostan, mert Lajos alig észrevehetően vidám, de élénk arcából, amelynek vonásait igen jól ismerte, azt olvasta ki, hogy neki magának van, még pedig érdekes mondanivalója. Lajos becsukta az ablakot s egy karosszékbe ereszkedett.

- Madame, mondotta - ma délben Père Lachaise elhozta hozzám utódját, Père Telliert.

Père Lachaise esztendők óta gyóntatója volt a királynak, aki az ősz jezsuitát teljes roskatagsága és süketsége dacára sem akarta elbocsátani maga mellől s úgyszólván elnyűtte; mert nagyon hozzá szokott és minthogy - szinte lehetetlen! - határozatlan, de mégis meglévő félelemből úgy tartotta, hogy nem vehet más rendből gyóntatót, ezt a tiszteletreméltó embert még romjában is többre becsülte a fiatalabb és törekvőbb jézustársasági atyáknál. De mindennek megvan a határa. Père Lachaise szemmel láthatólag sorvadt halálra és Lajos nem akart gyilkosa lenni lelkiatyjának.

- Madame, folytatta a király, - új gyóntatóm nem szép s termetre sem derék; farkas-arca van és kancsal. Szinte visszataszító jelenség, de úgy ajánlották nekem, mint olyan embert, aki szigorú önmaga és mások iránt s akire bátran rábízhatom magamat, és ez a fődolog.

- Mennél rosszabb a csatorna, annál kitűnőbb a benne folyó mennyei nedű - jegyezte meg a marquise épületesen. Nem szerette a jezsuitákat, akik ellene dolgoztak, hogy a felség házasságra lépjen Scarron özvegyével és tágítható moráljuk alapján kijelentették, hogy a szakramentum ebben a királyi esetben fölösleges. Igy tehát, ha volt rá alkalom, alattomban szívesen megmarta a jámbor atyákat. Most azonban hallgatott s mandula formájú, szinte mélabús szemei szerény figyelemmel tapadtak felséges ura arcára.

A király keresztbe vetette lábait s gyémántos cipőcsatjai villogását nézve, odavetőleg mondotta:

- Ez a Fagon! Már kiállhatatlanná válik. Mi mindent megenged magának!

Fagon, a király koros háziorvosa s a marquise védence volt. Maintenon asszony és Fagon minden áldott nap együtt voltak a királlyal s arra az esetre, ha előbb hal meg, mint ők mind a ketten, választottak maguknak azilumot, a nő Saint-Cyrt, az orvos a füvészkertet, hogy uruk halála után odazárkózzanak és eltemessék magukat.

- Fagon végtelenül ragaszkodik önhöz, mondotta a marquise.

- Mindenesetre, de bizonyos, hogy túlsokat enged meg magának, vetette közbe a király s homlokát ráncolta könnyedén, kicsit komikusan.

- Mi történt?

A király elbeszélte s hamar a végére jutott. A mai kihallgatáson megkérdezte új gyóntatójától, rokonságban vannak-e a Tellierk a de Tellierkkel, a kancellár családjával. De az alázatos páter rögtön tagadólag felelt s nyíltan egy alsó-normandiai paraszt fiának vallotta magát. Nem messze állott Fagon egy ablakmélyedésben, állát bambuszbotjára támasztva. Onnan, a jezsuita hajlott háta mögül súgta halkan, de érthetőleg: - Te semmirekellő! Megfenyegettem őt az ujjammal, mondotta a király.

A marquise elcsodálkozott.

- E becsületes tagadás miatt nem szidalmazhatta Fagon a pátert. - Más oka volt bizonyosan, mondotta értelmesen.

- Mindamellett, madame, illetlenség volt tőle, hogy többet ne mondjak. A jó Père Lachaise, természetesen, aki öregségére megsiketült, nem hallotta, de én tisztán hallottam minden szótagot. - Te nyomorult! vágta oda Fagon a páternek, és a szidalmazott összerázkódott.

E változatból mosolyogva következtette a marquise, hogy Fagon nyersebb kifejezést használt. A királynak a szája szöglete is rángatózott. Kora fiatalságától fogva törvénynek ismerte, természete is hajlott arra és élete fogytáig ki is tartott amellett, hogy soha, még ha elbeszél is valamit, durva, szidalmazó, röviden, királyhoz nem illő szót ajakára ne vegyen.

Homályba borult a magas terem és mikor a komornyik az asztalra állította a két barátságos karos gyertyatartót s azután hátrafelé húzódott: egyszerre láthatóvá lett egy észrevétlen belépett hallgatózó, egy furcsa jelenség, egy tiszteletreméltó torzalak: ferde, púpos, sajátságos formájú kis agg; aszott kezét előretolt álla alatt hosszú, aranygombos bambuszbotjára támasztja, feje előrenyúlik, az arca fehér, szemei kísértetiesen kékek.

Fagon volt.

- Te semmiházi, te gazember! - mondottam kurtán, Sire, és csak igazat szóltam, hallatszott most gyönge, izgatottságtól remegő hangja. Fagon tisztelettudóan bókolt a királynak s udvariasan a marquise-nak.

- Sire, hogy jelenlétedben így bántam egy pappal, vagy azért volt, mert az aljassággal szemben ma is csak lobbanékony ifjú vagyok, vagy azért, mert a tisztes kornak joga van az igazmondáshoz. Vajon azt hiszed, csak az a színjáték háborított föl, melyet a páter előadott, mikor az a tagbaszakadt, szélescsontú, farkaspofájú mulya csúszott-mászott, hajlongott előtted, Sire, és a rokonsága után való nyájas tudakozódásodra gyanús önlealázkodásában nem talált elegendő szót saját semmiségének a megbizonyítására?... Hová gondol felséged? - utánozta Fagon a pátert - hogy én rokonságban volnék olyan előkelő úrral? Oh dehogy! Közönséges emberfia vagyok! Egy alsó-normandiai paraszté! Egészen közönséges ember az atyám! - Már ez a semmirekellő beszéd, ahogy tulajdon apját emlegette, ez a csúszó-mászó, képmutató, gyökerestől hazug alázatosság, ez a mélységes hamisság megérdemelte bőségesen, hogy gaznak nevezzem. De a marquise-nak igaza van: volt még egyéb is, valami utálatos és ördögi dolog, melyért bosszút állottam, fájdalom, csak szóval; egy gaztett, egy bűn, mely ez alattomos farkas láttára megint oly elevenen vetődött föl szemem előtt, hogy az én álmosan hullámzó vérem is forrni kezdett. Mert Sire, ez a gonosztévő meggyilkolt egy nemes fiút.

- Kérlek, Fagon, mondotta a király, miféle mese ez!

- Mondjuk, hogy ő vitte a sírba, enyhítette a vádat az orvos pokoli gúnnyal.

- Ki volt az a fiú? kérdezte szokott, tárgyilagos módján a király, aki nem szerette a kitérőket.

- Az ifjú Boufflers, a marsallnak első házasságából való fia, - felelte Fagon szomorúan.

- Julian Boufflers? Ha jól emlékszem, mondotta a király - és emlékezőtehetsége ritkán hagyta cserben - 17...-ben halt meg, a jezsuitáknál, agyvelőgyulladásban, melyet a szegény gyermek nyilván a túlsok munkától kapott, és minthogy Père Tellier abban az időben ott intézeti elöljáró lehetett, mindenesetre, nagyon képletesen szólva, - csúfolódott a király - ő vitte halálba a tehetségtelen, de a tanulásban makacs fiút. A gyermek ugyanis túlerőltette magát, amint apja, a marsall maga beszélte nekem.

Lajos a vállát vonta. Ez volt az egész. Ő érdekesebbet várt.

- A tehetségtelen fiút, - ismételte az orvos és elgondolkozott.

- Igen Fagon, adta vissza a szót a király, a fiú feltűnően tehetségtelen volt, amellett félénkebb és kishitűbb akármelyik leánynál. Egy Marly-napon volt, hogy a marsall bemutatta nekem a fiút, akinek megadtam volt az apai jószághoz való jogot. Láttam, hogy a nyalka, formás ifjú, akinek ajkai fölött serkedzett már az első pehely, meg van indulva és szívből akar köszönetet mondani nekem, de olyan siralmasan dadogott, oly kínosan irult-pirult, hogy csakis az ő megnyugtatására, vagy legalább is, hogy békében hagyjam, ezzel a szóval „Jól van” megfordultam, sokkal hamarabb, mintsem az atyja miatt óhajtottam volna.