Gárdonyi Géza

A báró lelke

Tizenkét novella

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN: 978-963-317-085-4

A báró lelke

I.

Fehérszakálu öregúr volt a báró. Kockás nadrágban járt és szürke cilinderben. De azért a gyerekek nem futottak el tőle, sem a kutyák meg nem ugatták, sem a béresek nem nevették.

A gyerekek inkább utána futottak, ha meglátták, mert bonbonokat hordott a zsebében. A kutyák meg nem ugatták, mert a falusi kutyák is tudnak annyi tisztességet, mint a városiak, sőt még többet, mert nem ugrálnak a kanapéra. A béresek pedig nem hogy nevették volna, hanem inkább komolyak voltak, annyira komolyak, hogy még nyögtek is, ha a báró a közelükben járt.

Mert a báró nem nézhette, hogy az ispán naphosszat dolgoztatja őket.

Fát vágni estig nem is volt szabad a báró birtokán. Az emberek délben két órát pihentek. Aratáskor egy hordó bor kisérte a munkásokat.

Szerették is a bárót.

Mikor meghalt, siratta mind a falu. A kutyák is illendően vonítottak.

Soha nem volt annál szebb temetés.

Mégis egy hét mulva, mikor hire terjedt, hogy a báró lelke visszajár, mindenki keresztet vetett magára. Az öreg méltóságos asszony alkonyat után mingyárt a paplan alá bujt. A cselédség ki nem mert menni az udvarra.

Féltek tőle.

Miért fél az ember azoknak a lelkétől akiket életükben szeretett, akik őt is szerették? – Ki tudná ezt megmagyarázni, ha csak nem német.

– Hátha csak pletyka, üres szóbeszéd a kísértet, – mondogatta Vilma kisasszony báróné fogadott leánya.

– Persze hogy az! – felelte a báróné.

De aztán este mégiscsak vacogott a foguk.

Vilma még csecsemő korában került a házhoz. Az országuton egy megfagyott komédiás családban az anyja karjai között találták. A tollas pólya-vánkosban élt még a kicsi.

Mekkora leány lett belőle! Feketeszemü nyulánk szép leány! A bárónét gyermeki szívvel szereti, noha tudja, hogy nem édesgyermeke. Faluhelyen az ilyesmit nem lehet titok alá zárni.

Hát mondom, ez a Vilma kisasszony nem hitte, hogy visszajár a báró lelke.

Hanem még aznap éjjel megbizonyította a báró, hogy az ő lelke nem csepü. Mikor az óra éjfélt ütött, megindult a kastélyban és végig sétálgatott az összes szobákon. A lepedő rémesen lengett rajta. Hosszú fehér szakála összefolyt a lepedővel. És borzasztóan sóhajtott. A báróné mellett elhaladt, mintha sohasem ismerte volna. Vilma meg akarta ragadni, de előbb mégis csak elájult.

No ez rettenetes éjszaka volt. A báróné alig birta megvárni a reggelt: pakoltatott.

Csak azt nem tudták még: hova menjenek?

A telet Budapesten szokták tölteni, de a zöldbe szokott embernek pokol nyáron a város.

A báróné végre is egy birtokos rokonára gondolt. Ritkán ment hozzájok, mert a dohányos embereket gyűlölte. De aztán arra is gondolt, hogy Baloghnak két tanuló fia van.

– Hátha az egyikből papot lehetne nevelni?

A báró lelke megnyugodna a másvilágon, ha a családban csak egy pap is lenne.

Odaindultak.

II.

Tiszttartóéknál nagy sürgés-forgás volt egy juniusi napon.

– A kisasszony ma jön meg, ma jön meg az iskolából, – mondogatták a cselédek.

A kéményből, mint valami nagy óriás karja, mozgott a füst a magasba. Mintha integetne a távoli országút felé:

– Jön már! Jön már! Isten hozza.

A konyhából fahéj-illat szállongott ki. A kisasszony kedves ételét sütik: fahéjas cseresznyés rétest. A kertész rózsákat metsz a kertben. Kántoréktól kalitkába zárt vadgalambokat hoz egy szeplős parasztfiu.

Ugyanez a fiu fölmászik a tiszttartóház előtt a jegenyefára, és a kezét ernyőül emeli a szeméhez: az országútat nézi.

Egyszer, hogy az uraság kertje felé pillant, látja, hogy a remetebarlang tetején is áll valaki, s éppúgy mint ő, az országútra néz.

– Az ifiur, – mondta a szeplős fiu.

– Hát csakugyan az ifiur áll ottan.

Szinházi nézelővel vizsgálódik a messzeségbe. Az arca piros.

Egyszercsak megrezzen. A nézelőt zsebre dugja. Megpödri a bajuszkáját s megigazítja a nyakkendőjét. Azután a nézelőt ismét előkapja: a szeméhez tartja. Kalapot emel. Udvariasan meghajol és érzékenyülten rebegi:

– Annuska!

Persze a megszólított két kilométernyi távolságban van: a feje biccentésével sem válaszol.

Ott ül a porfellegek között szálló hintóban az apja mellett. Az arca piros. Sárga szalmakalapján nefelejcsszinü pántlikák röpködnek.

Mosolyog.

Tiszttartó papa is vidáman nézeget reá.

A lovak táncolva röpítik a hintót hazafelé.

Mikor a hintó elmerült a völgy fáinak lombjai között az ifiur bágyadtan eresztette le a nézelőt és sohajtott.

Tiz éve mult, hogy nem látták egymást.

Négy évig az ifiur volt Bécsben, hogy német szót tanuljon. Hat évre meg a kisasszonyt vitték az apácákhoz. S tíz év nagy idő, kivált ha azalatt németül is kell tanulni.

Tiz évvel ezelőtt gyerekek voltak mind a ketten s itt játszadoztak a remetebarlang körül. Pillangót kergettek, virágot gyüjtöttek. Leültek a barlang mohos sziklájára és eltűnődtek a remete emlékén:

– Milyen ember lehetett az a remete? Mért vonult ide? Imádkozott-e egész nap? Lejártak-e hozzá az égből az angyalok?

A barlangot aztán egynapon átalakította a cselédség. A közepére asztalt és székeket raktak. A tetejét kilyukasztották és szines üvegablakkal fedték be. A falát belől egyenesre kaparták és megmeszelték. A körülötte levő kertet pedig elnevezték parknak.

Ez akkor volt mikor a báróné meg akarta venni a birtokot.

De nem vette meg. Mert az országút sáros volt, – nem lehetett útnak indulni. Mikorra pedig az országút megszáradt, a bárónénak is elpárolgott a vevő-szándéka.

Az ifiur ebben a percben sajnálta, hogy a barlang nem az a régi komoly, mohos, szentárnyékkal besötétített sziklaüreg.

– Vajjon eljön-e ide? Emlékszik-e arra, hogy itt a barlang előtt a virágzó almafa alatt valamit igért?

– Gyuluska, – így szólt, – ha megnövünk, én a maga felesége leszek.

– Én pedig a maga ura.

– Mindennap barátfülit főzök magának.

– Én pedig babaruhát lopok a mamától.

– És maga engem úgy hí, hogy te.

– Én is magát majd úgy hívom hogy te.

Gyula tizenkét éves volt akkor. Annuska tiz éves.

Gyula most pelyhező állu legény, jámbor és félszeg falusi ember. Annuska felnőtt leány.

Gyula elővonta zsebóráját és megnézte:

– Most 11 óra. Délig nem jöhet. Az ebéd eltart kettőig. Feketekávé, beszélgetés háromig. Háromtól négyig idejön, ha… ha még emlékezik.