Copyright © Marsi József, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítófotók © John T. Young, Peterdi Gábor

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-55-7

Köszönet Bánosi Györgynek, Benedek Szabolcsnak, Czutor Zoltánnak, Hoffmann Györgynek, Peterdi Gábornak és Szabó Attilának a könyv elkészítéséhez nyújtott segítségéért.

Külön köszönet az interjúkért Bräutigam Gábornak, Dorozsmai Péternek, Gerdesits Ferencnek, Hoffmann Györgynek, Köves Miklósnak, Mihalik Ábelnek, Orbán Gyulának, Reggel Ferkének.

Szakmai lektorok: Bánosi György, Galló Péter.

A budapesti koncertről készült képeket Galló Péter készítette.

A The Empress és a Beatles-szobrok fotói: Milasovszky Zoltán.

Utcai plakátok fotói a budapesti Ringo Starr-koncertről: Somogyvári Péter.

Csoportkép Ringóval: Peterdi Gábor.

Az Admiral Grove-i ház és a Madryn Street „Beatles” felirata: Marsi József.

Borítókép: John T. Young fotója; Ringo Starr 1964. október 20-án, a Caird Hall színpadán, a skóciai Dundeeban. Robert Kern jogtulajdonos engedélyével.

Hátsó borítókép: Peterdi Gábor fotója; Ringo Starr 2011. június 28-án Magyarországon, a budapesti Papp László Sportarénában.

A könyv megjelenésének támogatói:

Egri Road Beatles Múzeum, Szalay Péter, Molnár Viktor, id. Marsi József, Borbély István.

– 1981-ben azt mondtad a Rolling Stone magazinnak, hogy „valószínűleg én vagyok a legjobb rock and roll dobos a világon!” Most, egy évtizeddel később szeretnél valamit módosítani zen az állításodon?

– Hogyne! Vegyük ki belőle azt, hogy „valószínűleg”. Akkor még bizonytalan voltam.

(A Rolling Stone magazin interjúja Ringo Starr-ral,
1989. augusztus 24.)

ELŐSZÓ

Ki ne hallott volna Ringo Starr-ról, a világ legismertebb dobosáról, a legendás Beatles egykori tagjáról, aki több tucat film szereplőjeként ugyanúgy beírta nevét a köztudatba, mint azokkal a dalokkal, amelyekben játszott? Talán senkinek sem kell bemutatni őt, nevét az egész világon generációk ismerik, sokak tudása mégis kimerülhet a fentebb írt információkban. Eszünkbe juthatnak jelenetek az A Hard Day’s Night vagy a Help! című filmekből, felidézhetünk néhányat későbbi slágereiből, fiatalabbaknak ismerős lehet a hangja a Thomas, a gőzmozdonyból, amelynek narrátora volt, napjainkban pedig buzgó békeaktivista, és az egészséges életmód nagyköveteként is számontartják. Személyét három korosztály ismerhette meg, több mint hat évtizede rendelkezik milliós rajongótáborral, az élet mégis úgy hozta, hogy csekély mennyiségű életrajzi könyv jelent meg róla. Bár a Beatles-könyvek beszélnek az életéről, a személyiségéről, de apró részletekkel, összefoglalókkal próbálják kielégíteni az olvasókat, gondolva, hogy ennél több nem is kell. Maga Ringo is azt mondta, hogy esze ágában sincs önéletrajzot írni, amit elmond saját magáról, azt a dalaiban, képeskönyveiben teszi. Az Another Day in the Life című, túlnyomórészt tárgyakat, ételeket, állatvilágot ábrázoló fotókkal teli könyvében azt írta: „ha memoárt írnék, öt kötet kellene, amíg eljutok a Beatlesig. Ezért csinálom így…” Az elmúlt húsz év során hét ilyen jellegű könyvet állított össze, amelyek a korai levelezéseiből, a saját készítésű fotóiból, a Ringo Starr & His All-Starr Band együtteséről, a dobfelszereléséről, a színpadi ruháiról szólnak, tehát nem egy teljes életet felölelő biográfiák. A fentiek okán sosem alakult ki igazán átfogó kép vele kapcsolatban, ezért a Beatles keményvonalas rajongói közt is akadhatnak olyanok, akik szerint a zenekaron belül kimerült a szerepe a dobban, két dalban, és élete legnagyobb szerencséjét annak köszönhette, hogy alig három héttel egy londoni stúdiófelvétel előtt leváltotta az együttes korábbi dobosát, Pete Bestet.

Amikor Ringo 2011 júniusában Budapesten adott koncertet, az azt hirdető, „Abbey Road” nagylemez ikonikus borítója alapján készült plakátokon piros színnel karikázták be őt, és egy nyíl mutatott rá, hogy ő az. John Lennon, Paul McCartney és George Harrison gyerekkoruk óta haverok voltak, és több mint négy éve zenéltek együtt, amikor Ringo belépett a csapatba. Hátrányát, kisebbségi érzését sosem tudta levetkőzni. Éveken át tartó gyerekkori betegségei, kórházi kezelései folytán kimaradt az iskolából, nyolcéves koráig analfabéta volt, ami erősen rányomta a bélyegét az életére, és emiatt dalszerzőként, szövegíróként is elmaradt társai mögött. Viszont hamarabb lett népszerű, mint a Beatles. A Rory Storm and the Hurricanes nevű együttesével sokáig sikeresebb volt, majd 1962 augusztusától következett az a bizonyos hét mesés év. A nem túl fényes szólókarrierjét azonban már három szóban mérik: alkohol, nők, kaszinó. Bár voltak szép sikerei a hetvenes évek elején, azokat később már nem volt képes megismételni, zenész „barátai segítsége” nélkül sem boldogult volna. Ez a lejtmenet 1989-ig, az All-Starr Band megalakulásáig tartott, amely visszaemelte az őt megillető státuszba.

Köztudott, hogy Ringo nem vesz részt róla szóló életrajz elkészítésében, de nem is áll az útjába. A Beatlesről megjelent több ezer oldalnyi irodalomban mindig szót ejtenek róla, de a hangsúly nem rajta van, többnyire a másik három tag viszi a prímet. E könyv központi magját jelen esetben is a Beatles adja, hiszen Ringo aktív résztvevője volt a legendának, a Beatles kapcsán vált világhírűvé, a történet mégsem billen ebbe az irányba. Szerény zeneszerzői képessége miatt állandó szüksége volt régi csapattársaira a feloszlás után is, ennek okán a sztori betekintést nyújt Lennon, McCartney és Harrison pályafutásának egyes szegmensébe, fókuszba állítva hősünket, Ringo Starrt.

Az eredeti kézirat terjedelmét jelentősen meg kellett húzni, ennek ellenére bízom abban, hogy a kihullott részek dacára a könyv tartalma, mely 1940 júliusa és 2025 januárja között követi nyomon a leghíresebb Csillag életútját, nem fog hiányérzetet hagyni az olvasókban.

Marsi József
2024. december 31.

1940–1962

„Munkáscsaládból származom”

A bevándorlók által elnevezett Dingle városrész köszönőviszonyban sem volt már annak az elbűvölő ír félszigetnek a festői környezetével, amelyről Liverpool ezen legrégebbi része a nevét kapta. A huszadik század elejéig még sokak kedvenc üdülőhelyéül szolgált, kikapcsolódások, kellemes túrák célpontjaként esett rá a környékbeli lakók választása.

A több mint hétszáz évig virágzó park az 1930-as évek elején csukta be kapuit, miután egy ormótlan falat húztak a folyópartra, mögé egy egészségkárosító hulladékégetőt építve. Az 1940-es évekre Toxteth már csak nyomokban tartalmazta azt, ami valaha fénykorában volt. Súlyosan rányomta bélyegét a Harmadik Birodalom légiereje, amikor 1940. augusztus 28-án a Luftwaffe százhatvan bombázóval támadt a városra, megsemmisítve ezzel az ország háborús erőfeszítéseinek legfontosabb struktúráját. Liverpool stratégiailag hangsúlyos tényező volt, kikötője hosszú éveken át az Egyesült Királyság fő összeköttetéseként szolgált Észak-Amerikával, rakpartjai és dokkjai számos nemzet hadihajóit fogadták, az országba hozott hadianyag több mint 90 százalékát itt kezelték. A „villámhadjáratként” elnevezett német akció 1941 májusáig tartott, és nemcsak a kikötőt érte jelentős kár, hanem az egész várost tette csaknem a földdel egyenlővé. A Merseyside területén több mint négyezer lakos vesztette életét, városszerte közel kétszázezer ház semmisült vagy rongálódott meg, és hetvenezren váltak hajléktalanná. Dingle különösen megszenvedte a bombázást, az ott felhúzott olajterminál és az ország egyik felbecsülhetetlen fontosságú kikötője szúrta a németek szemét. Amit pedig a bombák nem pusztítottak el, az ezt követő tűzvész megtette.

A sokszor lakhatatlanná vált sorházakban kemény fizikai munkát végző munkások, angolok, írek, skótok, walesiek éltek összezsúfolva a háború előtt is, az utcákat gyűjtőnéven ezért Welsh Streetsnek nevezték, emléket állítva a walesi építésznek, Richard Owensnek, aki a 19. században a városrész kialakításáért felelt. A nemzetközi kereskedelem növekedésével sok európai bevándorló döntött úgy, hogy a városban marad, Liverpool lakossága ennek következtében megsokszorozódott, a kisebb vagyonnal vagy szaktudással rendelkezőknek, különösen az ír bevándorlóknak a sivár, túlzsúfolt, lakhatatlan bérházak jutottak. A szorosan egymás mellé felhúzott viktoriánus sorházak erős gettóhangulatot árasztottak, még 1955-ben is nyolcvannyolcezer lakhatásra alkalmatlan házat számolt össze a tisztiorvosi szolgálat, a teljes lakásállomány 45 százalékát. A túl közeli szomszédság viszont biztosított egyfajta vidéki életérzést abban a vonatkozásban, hogy privát szféra hiányában mindenkiről lehetett tudni mindent. Ami nem volt feltétlenül hátrány. Az ajtók napközben nyitva álltak, az utcában lakók egymáshoz jártak trécselni, mindenki ismert mindenkit.

A huszonöt éves Elsie Starkey egy ilyen sorházban, a Madryn Street 9. szám alatti lakás hálószobájában adott életet egyetlen gyermekének 1940. július 7-én, nem sokkal éjfél után és másfél hónappal a fél várost romba döntő Liverpool Blitz előtt. Nem volt könnyű szülés, a bébi, akit az apja után Richardnak neveztek el, egy hetet késett, több mint négy és fél kilóval küzdötte magát a világra, és benne is Liverpool kevert népeinek vére csörgedezett. A szülők tisztában voltak azzal, hogy a kórházi szülés sokkal könnyebb és biztonságosabb megoldás, de ennek luxusát nem engedhették meg maguknak, ők is, mint a városrész többi lakója, mindennapos küzdelmet folytattak a túlélésért. Elsie-t a fenti viszontagságok ellenére életvidám nőként ismerték, tele vidámsággal, aki sokat nevetett, szerette a táncot, a zenét. Néhanapján meg is engedhette magának a szórakozást, férjével a közeli Empress Pubban mulattak olykor. Elsie 1935-ben találkozott először Richard Henry Parkin Starkey-vel, aki egy liverpooli pékségben dolgozott, és akinek jövedelme épp arra volt elég, hogy a számlák kifizetése mellett a hónap végéig enni tudjanak. Munkája abból állt, hogy aprósüteményekre keverte és tette fel a cukormázat, így amikor csak alkalma volt rá, kis zacskókban csempészett belőle haza, hogy eladják vagy egyéb ételre, használati tárgyra cseréljék.

A mítoszokkal ellentétben az egymásba épült, végtelenül hosszú sorházak nem voltak egyenlőek egy nyomornegyeddel, a házak lakásai rendezettek voltak, csupán nem tuningolták fel őket magasabb életszínvonallal járó kényelmi funkciókkal. A földszint egy csöpp nappaliból, az emelet két apró hálószobából állt, konyhaként pedig főzőfülke szolgált. Az emeletre egy szűk és meredek lépcsősor vezetett fel, a barnára festett lépcsőfokok pedig annyira nyikorogtak használat közben, hogy a szomszédok pontosan tudták, ki mikor tartózkodik fent vagy lent. Ringo felnőttként már nem emlékezett a lakás belső tereire, csak rémlett számára, hogy a későbbi Admiral Grove-i otthonukhoz képest kész palota lehetett. A ház megúszta a bombázásokat, és ha leszámítjuk azt, hogy a légiriadók megszólalása után iparkodni kellett a legközelebbi óvóhely felé, egyiküknek sem esett baja.

Az ifjabb Richardot, vagy ahogyan később a családon belül nevezték, „kicsi Richyt” a születését követő harmadik héten, július 28-án keresztelték meg a High Park Streeten álló St. Silas templomban, amely pár lépésnyire volt attól az iskolától, ahová később beíratták. De a családi idill hamar szertefoszlott. Richard és Elsie, akik 1936 októberében házasodtak össze, alig négy évig éltek kiegyensúlyozottnak tekinthető házasságban, merthogy Richard számára csak addig volt minden kellemesen elviselhető, ameddig feleségével táncolni jártak és semmiféle komolyabb kötelezettség nem nyomta a vállát. Elsie viszont teherbe esett, és ez nem igazán tetszett az apának, aki szívesebben járt volna szórakozni, és aki ezért mindössze három évig viselte el a gondoskodó családfő szerepét. 1943-ban, egyre több kimaradozás után, fogta a kalapját, és szép csendesen olajra lépett Crewe-be, Liverpooltól mintegy negyven kilométerre, és csak hébe-hóba tért vissza. Az időszakos látogatások egyre ritkultak, és hiába várták, hogy jöjjön vagy küldjön pénzt, nem adott magáról életjelet, meg sem nézte, hogyan cseperedik egy szem gyermeke. Aki amúgy kiköpött olyan fizimiskával lett megáldva, mint ő. Richy minden porcikájában az apja génjeit örökölte. Alkata, kék szemének szomorkás tekintete, jellegzetes orra mind az idősebb Richardé volt, aki ha ránézett, saját magát látta benne. Mindennek ellenére úgy döntött, hogy nem folytatja velük a közös életet. Feleségül vett egy Margaret nevű nőt, akivel haláláig, 1981. december 5-ig élt együtt. Fiával még kétszer, 1947-ben, majd 1962-ben találkozott, aztán soha többet, így Ringónak nem maradt kimondottan sok emléke róla.

Elsie, miután egyedül maradt hároméves gyermekével, drasztikus változtatásokat eszközölt a napirendjén, hogy fizetni tudja a lakbért, a számlákat, és élelmiszert vásároljon. A válással automatikusan alsóbb társadalmi osztályba került, takarítást vállalt, lépcsőházakat sikált, mellékállásban pultosként dolgozott a közeli Empress Pubban, de még ezekkel együtt is létminimumon éltek. Csemetéje esténként az esőtől áztatott ablakból figyelte, hogy anyja mikor érkezik haza, de a reggelek alkalmával Elsie nem restellte bepótolni a szeretetet. Reggelit készített, megfürdette, megfésülte, énekelt neki, kifényesítette a cipőjét, és ha valamelyik szomszéd vagy rokon ráért, nyakkendőben, elegánsan felöltöztetve adta le náluk, hogy addig is viseljék gondját. Ez az állapot 1945. augusztus 25-én változott meg, amikor Richyt beíratta a tőlük hárompercnyi sétára lévő St. Silas iskolába, a Pengwern Streetre. A gyerek megszeppent a szemében felhőkarcolóként magasló, komor, háromszintes, kétszáz gyerekkel megtömött iskola épületétől. Lehetetlen küldetés volt mindegyik gyereket szemmel tartani, lévén az igazgatón kívül négy tanár jutott rájuk, és a céljuk, hogy ösztönözzék őket a továbbtanulásra, rendszerint csődöt mondott. A gyerekek egy része eljutott a Dingle Vale-i középiskoláig, de mivel túlnyomó többségük munkásosztálybeli volt, az iskola végeztével dokkmunkásként, vasutasként vagy pincérként helyezkedtek el.

Az idősebb Richard Starkey felszívódása lelkiismeret-furdalást okozott a nagyszülőknek, Johnny és Annie Starkey-nek, akik szintúgy a Madryn Streeten laktak, csak kicsit arrébb, az 59. szám alatt. Rendkívül kellemetlen volt számukra, hogy a fiúk cserben hagyta a családját, bűntudatuk pedig arra indította őket, hogy annyit segítsenek Elsie-nek, amennyi csak erejükből tellett. Unokájukat elhalmozták édességekkel, kisautókkal, bélyegekkel, amelyeket a cseperedő Richy rendszerint elcserélt másra. Nagyapja, aki bojlerek készítésével foglalkozott, egy óriási fémből készült vasútmakettet barkácsolt neki, „amelynek a mozdonyában igazi tűz égett”, és még rá is lehetett ülni. Richy a nagyapjától örökölte nyugodt, hidegvérű temperamentumát, aki még akkor sem mozdult el a hintaszékéből, amikor a németek a várost bombázták. Nagyanyja, Annie Elisabeth Bower, aki sokszor ápolta betegeskedő unokáját, igazi gondoskodó természet volt, ámde a gyerek balkezességét fogyatékosságnak, ördögtől valónak tekintette. A legkülönfélébb módokon igyekezett megakadályozni, hogy Richy bármilyen tevékenységéhez a bal kezét használja, főzeteket készített, amelyekkel a pletykák szerint az ördögöt szándékozta kiűzni belőle. Maga előtt látta, amint a gyerek számtalan nehézséggel küzd egy erősen jobbkezes társadalomban, hiszen minden jobb kézre lett kitalálva, mellesleg, ismerete alapján az ördög is balkezes. Célját végül elérte, Richy részben levetette a veleszületett sajátosságát, de csak annyira, hogy néhány éves korára mindkét kezét egyformán használta.

Ringo anyakönyvezett neve Richard Starkey lett, noha apai nagyapja után hivatalosan Parkinnak kellett volna hívni. Amikor Ringo dédanyja másodszor is összeállt egy férfival, a nagypapa felvette mostohaapja nevét, amivel az ősi Parkin elnevezés gellert kapott. A dédmama bűnben élt egy Starkey nevű nős férfival az 1900-as évek elején, és a pletykák elkerülése végett hamarjában megváltoztatta a nevét, azt az illúziót keltve, mintha élettársa a férje volna. A későbbi házasságok révén még becsusszantak olyan családnevek is, mint Johnnson, Bower, Parr, Gleave és Cunningham, azzal meg Ringo több tucat Starkey névrokona élt vissza később, hogy vérrokonként bemutatkozva keresték fel őt. Ringo 1970 novemberében született lányát már a Lee Parkin Starkey néven keresztelték meg, némiképp visszaállítva az eredeti családi név becsületét. Liverpoolban voltak még rokonaik, de apja szülein kívül csak Elsie édesanyjával, Catherina Martha Gleave-vel tartották a kapcsolatot. Ő szintúgy Dingle-ben született, apja skót, anyja ír származású volt.

A nagyszülők segítsége nélkülözhetetlenné vált, de a heti bevétellel együtt ez is kevésnek bizonyult, mindannak dacára, hogy Elsie a már meglévő tengernyi munkája mellé egy zöldségboltban is vállalt eladói állást. A Madryn Street-i lakás bérleti díját idővel képtelen volt kifizetni, s bár kiadhatta volna valamelyik emeleti szobát, a fizetés tekintetében kiszámíthatatlan és megbízhatatlan albérlők miatt ez szóba sem jöhetett. Egyetlen járható út maradt: egy jóval kisebb lakásba kellett átköltözniük. Ekkor jött kapóra Elsie egyik munkatársa, Muriel Patterson, akivel együtt takarították Liverpool különböző kocsmáit, és a szomszéd utcában, az Admiral Grove-on lakott férjével és gyerekeivel. Muriel elpanaszolta Elsie-nek, hogy öten nyomorognak egy kétszobás lakásban, tehát mit szólna egy lakáscseréhez, amivel mindenki csak jól járna.

Elsie nem töprengett sokat, 1945 őszén felmondta a Madryn Street 9.-ben lévő lakását, és a holmijukat egy szekérre pakolva elgurultak a szomszédos Admiral Grove 10. szám irányába. A lakás heti tíz shillingért lényegesen olcsóbb volt, és az sem volt elhanyagolható, hogy az Empress Pub, Elsie egyik munkahelye az utca végén állt, az új lakástól kettő perc sétára. A földszinten két helyiség, egy tizenöt négyzetméteres nappali, egy konyha, fent egy hálószoba és egy fürdőszoba volt kialakítva, jóllehet az utóbbi nem igazán nevezhető hagyományos értelemben annak. Meleg vízben hetente egyszer adatott pancsolási lehetőség egy kis méretű kádban, WC kizárólag az udvaron volt. Fagyos éjszakai teleken a kisdolgukat vödörbe végezték, a nagyokat illetőleg pedig mindenki maga dönthetett, hogy kibírja-e reggelig. Az új otthont néhány évvel később lakhatatlanná minősítették, de Ringóék még sok évig éltek ott, és a költözésük mellett szóló érv sem a lakás csapnivaló állapota kapcsán került előtérbe. A hatvanas évek elejéig még szóba sem jöhetett egy korszerűbb otthon, a dokkokhoz közeli Dingle feltűnően szenvedett a lakásválságtól, amin a háború utáni „baby boom” csak tovább rontott. Az első nagymértékű lakásépítési hullám csak az ötvenes évek végére vált jellemzővé Liverpoolban.

Richy a közeli szomszédság és a lakáscserével járó móka apropójából haverkodott össze Pattersonék fiával, Dave-vel. Közösen játszottak a lebombázott házak romjai közt, hangjátékokat hallgattak a rádióban vagy együtt sétáltak a St. Silas suliba és haza. Ezt a kellemes időszakot azonban kőkemény lidércnyomás követte, amikor a hatéves Richynek perforált a vakbele. Szörnyű fájdalom hasított belé, a mentő a Myrtle Street-i Gyermekkórházba nyargalt vele, ahol megállapították, hogy vakbélproblémája további súlyos hashártyagyulladást okozott. „Halvány emlékeim vannak a szörnyű fájdalomról, arról, hogy ömlik rólam az izzadság, és anyám sír. Emlékszem, hogy hordágyon vittek, vörös színű takaróval takartak be és rám csukták a mentőautó ajtaját” – mesélte Ringo 1964-ben.

Az orvosok késlekedés nélkül tolták a műtőbe, de Elsie-nek elmondták, hogy a perforáció és a hozzá társult gyulladás olyan súlyos, hogy a gyermeke nem fogja túlélni az éjszakát. És ezt háromszor is megerősítették. Richy erős volt, és túlélte, de az operációt követően néhány perccel tíz napra kómába esett. Anyja a munkája végeztével mindennap a kórházba tartó buszon ült, hogy láthassa, de a fertőzésveszély miatt csak egy üvegfalon keresztül figyelhette. A nagyszülők, Johnny és Annie is folyamatosan bent voltak az unokájuknál, a sokkoló hír pedig, hogy a gyerek csaknem meghalt, az elhidegült apához, Richardhoz is eljutott. „Sosem felejtem el, hogy egyszer az apám is eljött, megállt az ágyamnál egy notesszel a kezében, és megkérdezte, hogy mit szeretnék a közelgő, hetedik születésnapomra, aztán felírta a noteszébe. Végül nem vett nekem semmit, sem akkor, sem később, és évekig nem láttam újra. Hát, ezért sem zártam őt a szívembe”[1] – emlékezett vissza Ringo a 2000-es évek elején.

Az állandó fekvéssel járó, hat hónapig tartó ingerszegény kórházi lét elmondhatatlanul unalmas időszak volt, Richy viszont szépen gyógyult, erősödött, és elérkezett a pillanat, amikor közölték vele a jó hírt, hogy hazamehet. Ennek annyira megörült, hogy az intelmeket figyelmen kívül hagyva áthajolt az ágy vaskorlátján, hogy odaadja a nagyapjától kapott piros játékbuszt a szomszédos ágyon fekvő magányos és szomorú fiúnak. Olyan szerencsétlenül tette ezt, hogy leesett az ágyról, a műtéti seb kiszakadt, és újabb végtelenül hosszúnak tűnő hat hónap kórházi fekvés vette kezdetét.

Mire kiszabadult, közel nyolcéves volt, és teljesen analfabéta. Írni, olvasni nem tudott, az otthoni lábadozása miatt még további egy évig szóba sem jöhetett, hogy iskolába járjon. Nagyapja, aki addig „Nudlinak” (Noodle) hívta beteges szervezete miatt, a bibliai Lázár becenevet adta neki, hiszen unokája úgyszólván a halálból tért vissza. Iskolai feladataival viszont fényévnyi lemaradásban volt a korosztályához képest, az anyja elképzelni sem tudta, hogyan zárkózhat fel a többiekhez, amikor visszaül az iskolapadba. Arra a következtetésre jutott, hogy barátnőjéhez fordul, aki a korábbi házukkal szemközt, a Madryn Street 10.-ben lakott lányával, a tizenkét éves Marie-vel. Férje 1947. július 7-én, Richy születésnapján hunyt el, épp akkor, amikor a kórház értesítette Elsie-t, hogy siessen a fiához, mert olyan vacak állapotban van, hogy nem tudni, megéri-e a reggelt. Barátnője a gyászán túllépve elkísérte Elsie-t, és egész éjjel virrasztottak a gyerek ágya mellett. A lánya, Marie örökölte anyja jó természetét, elvállalta Richy korrepetálását, és hetente kétszer matematikát, írást és olvasást tanított neki. Vasárnaponként moziba vitte az Aigburth Roadon álló Mayfairbe, játszani a Prince’s Parkba, még a hagymát is kiszedegette marhapörköltjéből, mert Richy addig hozzá sem nyúlt az ételhez, amíg látni vélte a tányérjában.

Szinte biztos, hogy Elsie örökké a kislány adósa maradt, gyakran nyomott is a kezébe valamennyi zsebpénzt, és a kapcsolatuk a sűrű látogatásoknak köszönhetően olyan szorossá vált, hogy a lány szép lassan családtagnak számított az Admiral Grove-on. Az egy év otthon töltött idő alatt Richy ügyesen felzárkózott, de így is a kilencedik életévét taposta, mire megtanult olvasni. Azt túlzás lenne állítani, hogy ezután már falta volna a betűket, az olvasás egész életében kimerült a képregényekben, és az írást felnőtt korában sem tudta helyesen elsajátítani.

* * *

A Starkey család rajongott a zenéért, a nagyszülők ukulelén és mandolinon játszottak, a lakásukban zongora állt, de Richyt nem kötötte le a zene. Egyik hangszer sem érdekelte, ekkoriban egyetlen dalt kedvelt, Gene Autry „South of the Border” című dalát. Legszívesebben a haverjaival, Dave Pattersonnal és Brian Briscoe-val csavargott, és bandákat alapítottak „Halálfejesek” vagy „Fekete Kéz” néven. Naphosszat bóklásztak a lebombázott házak romjai, a fel nem robbant lövedékek, bombák között, ami játszótérként funkcionált számukra, és sokkal izgalmasabb, szórakoztatóbb volt, mint az unalmas iskola, ahová eszük ágában sem volt bemenni. 1952-ben Richy harmincnégy alkalommal hiányzott az iskolából, és nem mindig betegség miatt, de a magatartására kapott kiváló osztályzatok mégis arra utalnak, hogy a tanárok szemet hunytak a lógásai felett. Vizsgát mégsem tehetett, egy felmérés során bebizonyosodott, hogy mérföldekkel le van maradva a tanulmányaival, úgyhogy át is helyezték a kvalitásához passzoló, gyengébb képességű tanulókból álló osztályba.

Az Elsie-től kapott iskolai kajapénzt sem ételre költötte, hanem mozira, sült krumplira és a legolcsóbb Wild Woodbine cigarettára, amire rá is szokott, mindössze tizenegy évesen. Amikor első alkoholos eszméletvesztését megtapasztalta, még kilenc sem volt. Egyik barátja apjának karácsonyra készített piájából csentek el, melynek felhörpintése után csak mászni tudtak. A csekély mértékű iskolai tanulmányai bizonyos területeken mégis gyümölcsözőek voltak. Jól teljesített művészetből, drámából, és olyan különleges érzéke volt a műszaki dolgokhoz, hogy később sem volt rest szétszedni és újra összerakni egy autó motorját.

Gene Autry, az éneklő cowboyként híressé vált színész-énekes hatása mégis megérződött rajta. Richy hamarosan rajongója lett a cowboyoknak, a countryzenének és a negyvenes évek dallamos, szerelmes melódiáinak. Ezek inkább voltak elterjedtek Merseyside-on, mint bárhol másutt Angliában, valószínűleg a matrózok miatt, akik nemcsak a képregényeket hozták magukkal, hanem olyan „vadnyugati” előadók lemezeivel lepték el Liverpoolt, mint Red Foley, Ernest Tubb, Slim Whitman, Tennessee Ernie Ford vagy Tex Ritter. Nagy hatást gyakorolt Richyre Johnnie Ray, Buck Owens, Hank Williams és a countryénekesnő Kitty Wells néhány slágere, viszont az ötvenes évek elején élő kamaszoknak sokkal izgalmasabban szólt Stan Jones „Ghost Riders in the Sky” című dala, amelyet 1948-as megjelenése után egy seregnyi előadó dolgozott fel. 1955-re a Liverpool Philharmonic Hallban negyven helyi cowboycsapat tartott találkozókat, a város ennélfogva kivívta magának a country és western őshazájára utaló „Észak Nashville-je” ragadványnevet.

A tengerészek rendszeres jelenléte és azok importárui Richy számára abban a tekintetben sem maradtak közömbösek, hogy terveket szövögetett arról, hogy matróznak áll. Az ötletet cselekedet követte, mert tényleg jelentkezett matróznak a Dingle Sea Scoutshoz, és annak rendje és módja szerint gyakorlatozott is, de rövid időn belül kirúgták, mert megfújt egy játékpuskát. Nem ez volt az egyetlen gaztette, mert anyjától is meglovasított tíz shillinget, amit a haverjával elnassoltak, a maradékból pedig vettek egy baltát.

Elsie-t 1951-ben hozta össze barátnője a Romfordban született, akkor harmincnyolc éves, szelíd, halk szavú Harry Arthur Gravesszel, aki szintén volt már házas. Miután kilenc év után elvált, Dingle-be költözött a Jacob Streetre, ahol a környékbeliek kedves, barátságos emberként ismerték meg. Harry, aki egy középületeket karbantartó festőbrigád tagjaként dolgozott az amerikai légierő burtonwoodi bázisán, eleinte Edie Starkey-nek, Richy megözvegyült nagynénjének udvarolt, és Elsie-t is romantikus viszony fűzte még ekkor egy bizonyos Joe Taylorhoz. Miután Elsie-t és Harryt bemutatták egymásnak, a kirakós darabjai a helyére kerültek, Harry pedig nemcsak Elsie-t kedvelte meg, hanem rajongott annak gyermekéért is, akit olykor megörvendeztetett egy-egy szuperhősről szóló klasszikus amerikai DC-képregénnyel. Elég gyorsan összegyűlt belőlük egy bőröndnyi, amiért az osztálytársak, haverok felnéztek rá, lévén hogy Angliában ezek a képregények még nem voltak könnyen beszerezhetőek. Richy is nagyon megszerette Harryt, akit nem lehetett nem kedvelni, és aki egyelőre nem élhetett együtt velük, mert Elsie hivatalosan még nem vált el Richardtól. Ennek ellenére elkényeztette a gyereket, hetente többször moziba vitte, megismertette olyan dalokkal, mint a „Bye Bye Blackbird”, amelyet Ringo 1970-ben fel is énekelt a „Sentimental Journey” című első szólólemezére. A vér szerinti apjánál sokkal rendesebbnek bizonyuló Harry két év után kérhette meg Elsie kezét, aki mielőtt igen mondott volna, engedélyt kért a fiától. Megnyugtatta, hogy csak akkor megy hozzá, ha ő is áldását adja a házasságra. 1953. április 17-én keltek egybe, ezután Harry beköltözött az Admiral Grove-i lakásba, így Elsie-nek már nem kellett éjt nappallá téve robotolnia. Második férje fizetése mindhármuk számára elegendőnek bizonyult, aki azt is elintézte, hogy nevelt gyermeke a helyi édességboltban segíthessen némi csokoládé fejadagért cserébe. Richynek szüksége volt egy ilyen jó fej pótapára, aki többnyire csak vállát vonogatva mosolygott, amikor Elsie a gyerek csibészkedéseiről panaszkodott neki. Apának viszont sosem hívta, számára ő mindig Harry maradt.

Richyt ebben az évben íratták át a Dingle Vale Középiskolába, ahová alig több mint egy évet járt, mert egy újabb súlyos betegséggel, mellhártyagyulladással szállították ismét a Myrtle Street-i Gyermekkórházba, 1954 júniusában. Ebben az időszakban Liverpool a tbc melegágya volt, hemzsegtek a tuberkulózisos betegek, a Nemzeti Egészségügyi Szolgálat (NHS) indítványt is benyújtott, hogy az iskolák tanulóit haladéktalanul be kell oltani. Öt évvel korábban, az ezt megelőző hullámban húszezer ember halt bele a betegségbe, és az egyre rosszabb közérzettől szenvedő Richyről is hamar körvonalazódott, hogy valószínűleg ő is elkapta. Mivel a legtöbb tbc-t okozó baktériumtörzs gyógyszerrezisztens volt, a betegeknek több hónapig többféle gyógyszert kellett szedniük a fertőzés felszámolására, valamint az antibiotikumokkal szembeni rezisztencia kialakulásának megelőzésére. Richy esetében nem volt egyértelmű, hogy megfertőződött-e vagy szimplán megfázott, amikor Harry magával vitte a szüleihez Rumfordba, és a szakadó esőben a makacs gyerek nem volt hajlandó esőkabátot felvenni. Bármi idézte is elő a betegséget, ezúttal a korábbinál kétszer hosszabb kórházi ápolásra szorult, közel két évig tartották bent, teljesen elszeparálva családtagjaitól és barátaitól. Napos időszakokban kivitték a kórház verandájára, hogy friss levegőt szippantson és napfény érje, mert a négy fal között eltelt hónapok során olyan sápadttá vált, mint a fehérre meszelt fal. Petterson és Briscoe tanítás után sokszor elugrottak a Myrtle Streetre, hogy integessenek neki, ami kihúzta a nehezen múló, ingerszegény napok szürke egyhangúságából. Két és fél hónap után szállították át a Mersey túloldalán lévő és tisztább levegőjéről híres Heswall városába, ahová Elsie-nek két busszal és egy komppal kellett utaznia, hogy láthassa a fiát. Ez a Myrtle Streetnél jobb hely volt, a gyerekek tévézhettek, nézhették a Jigsaw című egyórás műsort, amelyet délutánonként 17 órától közvetítettek a televízióban. Az adásban nemcsak a közkedvelt páros, Mick és Montmorency kalandjait, hanem George Fierstone-t, a tehetséges ütőhangszeres zenész előadását is láthatták a nézők.

Utóbbi hatása nem maradt észrevétlen, Richy innentől kezdve semmi mást sem akart, csak dobolni. Szekrényen, ágykereten, a combján, mindegy, hogy hol, csak üthesse a ritmust, mint Fierstone a tévében. Az új érdeklődési kört kiegészítette egy zenetanárnő kétheti látogatása is, aki a kórtermekben zeneórákat adott, és triangulumot, csörgődobot, valamint egy kis dobot hozott magával. „Tábla is volt nála, piros és sárga jelekkel. Ha rámutatott a sárgára, ütni kellett a csörgődobot, ha a pirosra, akkor a dobot”[2] – írta Ringo a 2015-ben megjelent Photograph című könyvében. Beugrott hozzá egykori tanára, Enid Willams, és házitanító-pajtása, Marie is egy Eric Delaney-lemezzel. Az ötvenes évek legjobb szvingdobosaként számontartott Delaney közönségkedvenc volt, televízióban, rádióban szerepelt, filmszerepeket kapott, és háromszor lépett fel a Royal Variety Show-ban. A kibontakozó zenei elhivatottság mellett az akkor már tizenharmadik évét taposó Richyben a hormonok is kezdtek pezsegni. Mivel a kórház falain és kerítésén kívül nem tehette ki a lábát, az őt ápoló tizennyolc-húszéves nővérkéktől kapott jóéjtpuszi volt a nap fénypontja, és az, amikor átosontak a lányokhoz, akik a kórház másik részében gyógyultak.

A két év kimaradás az iskolából viszont nem azt jelentette, hogy megúszott minden általa nem kedvelt tanórát. A kórház felelősségteljesen odafigyelt arra, hogy a hosszabb időt bent töltő gyerekek ugyanolyan mértékben részesüljenek oktatásban, mint az egészséges társaik. Tanították őket matematikára, angol nyelvre, gyakorlati képzést nyújtottak számukra rajzból, festészetből, horgolásból, és zeneelméletet tanultak. Amikor Richy 1955 végén, másfél év után kiszabadulhatott a kórházból, már tizenöt éves kamasz volt, és minden porcikája tiltakozott az ellen, hogy ilyen idősen újra visszaüljön az iskolapadba, a nála jóval fiatalabbak közé. Nem is lett volna alkalmas rá, lesújtóan elmaradt a tanulmányokkal, a sorban leghátra került, de ő maga is számtalan kifogást talált arra, hogy miért ne járjon tovább iskolába.

Anyja kérésére még egyszer és utoljára elbattyogott a Dingle Vale Középiskolába, de csak azért, hogy igazolást kérjen a munkanélküli segélyéhez, miszerint valaha az iskola diákja volt. A titkárság azonban egy megveszekedett feljegyzést sem talált arról, hogy járt volna hozzájuk Richard Starkey nevű diák, mi több, egyetlen tanár sem emlékezett rá. Félnapos dossziépakolgatás után végül rábukkantak egy dokumentumra, amely igazolta, hogy rövid ideig, de valóban az intézmény diákjai közé tartozott. A történetben fölöttébb mulatságos, hogy mire a Beatles 1963 tavaszán Anglia kedvence lett, tömegével álltak sorban a fiatalok, hogy hat pennyért beülhessenek abba a padba, amely 1952 és 1953 fordulóján Ringo helye volt. A lehetőséget az az iskolai vezetőség biztosította számukra, amelyiknek 1955-ben halványlila gőze nem volt arról, hogy ki fia-borja az a Richard Starkey.

Otthon egy szerényebb mulatozással ünnepelték meg a tizenötödik születésnapját. Nagyapjától kapott egy szájharmonikát, ezután Harry elvitte őket Rumfordba, a White City stadionban évenként megrendezett zenés katonai felvonulásra, a Searchlight Tattoora. „A színpadon az amerikai légierő zenekara játszott szvinget. Emlékszem, mennyire izgatott lettem, amikor meghallottam őket”[3] – emlékezett Ringo ezekre a pillanatokra, melyek annyira a szívébe vésődtek, hogy hazaérve eltette a vonatjegyet emlékbe. Richyről ekkor fénykép is készült, amint megsimogatja egy katona lovát, majd tettek egy kirándulást Seaforthba, New Brightonba és Londonba.

Két év bezártság után a világ kitárult, abban a néhány hétben több inger és élmény érte, mint egész addigi életében. Vásárolt három lemezt, a „Love Is a Many-Splendored Thing”-et a The Four Acestől, az „Oh mein Papa”-t Eddie Calverttől és a „Mama”-t David Whitfieldtől. Édesanyja és nevelőapja tejben-vajban fürösztötte, a széltől is óvták, nehogy gyenge szervezete újra elkapja akár a legártalmatlanabb fertőzést, és kifejezetten vigyáztak arra, nehogy bárminemű stressz érje. Örökké persze nem lehetett strázsálni mellette, ezért anyja, aki egy darabig az Orgonista Páholy tagja volt, elintézte, hogy fia az államtól kapott segély mellett heti pár shillingért énekeljen a templomi kórusban és napilapokat címkézzen fel az újságkihordók számára. A kézbesítés sokkal jobban jövedelmezett, de Richy testalkata, állóképessége a béka feneke alatt volt, első ránézésre megállapították, hogy fizikai munkára alkalmatlan. A filléres melók után Harry talált neki egy jobban fizető állást a British Railwaysnél heti 2,10 fontért, ami a tekintélyt kölcsönző egyenruha miatt örvendetes hírnek tűnt, de a sapkán kívül semmi mást nem tudtak biztosítani, és a belépést követő orvosi vizsgálat is megállapította, hogy a munkára nincs ereje, szervezete gyenge. Ezzel az az álom is szertefoszlott, hogy jól fizető állomásfőnökként menjen majd nyugdíjba. Ezután a Liverpool and North Wales Steamship Company alkalmazta a St. Tudno nevű gőzhajóján pincérként. A sétahajó kétszer-ötszáz utas szállítására volt alkalmas, a nyári szezonban naponta közlekedett az észak-walesi Menaiba és vissza. Richynek tetszett az új munka, dicsekedhetett a csajoknak, hogy tengerész, és ezzel a munkával nagyobb eséllyel pályázhatott egy későbbi haditengerészeti állásra, ezáltal pedig reményei szerint elkerülhette, hogy behívják katonának. Kapott egy köpenyt, nyakkendőt, összehaverkodott a hajó egyik igazgatójával, Moe Stockley-vel, és pincérként korlátlan lehetősége nyílt arra, hogy annyi sört igyon és vigyen haza magával, amennyit nem szégyellt. Ekkorra már majdnem alkoholista volt, tetszett neki, hogy a hajó bárja a nap huszonnégy órájában nyitva állt, és megragadta a lehetőséget, hogy akkor is igyon, amikor a liverpooli kocsmák már bezártak. Végül emiatt tették lapátra hat hét hajós karrier után. Egy átdorbézolt éjszaka után részegen ment be dolgozni, amit megúszott volna szóbeli figyelmeztetéssel, ám a főnöke szavaira olyan arcpirítóan reagált, hogy azonnali hatállyal kirúgták. Az incidensre később úgy emlékezett, hogy azért váltak meg tőle, mert az akkor viselt szép öltönyében nem volt hajlandó kimérni a sört.

A haditengerészeti álom elillant, de a Windsor Street 89–93. szám alatt működő Hunt & Son nevű, nagy múltú bútorkészítő cég (Harry közbenjárására) felajánlott neki egy újabb lehetőséget. A cég népszerűségnek örvendett a városban, számos komoly megrendelést kapott, iskolák tornatermeinek gyártott kiegészítőket, tornaszereket, melyeket „H. Hunt & Son Limited” logóval láttak el. Speciális, fából készült, állítható sportfelszereléseket fejlesztettek ki, amelyeket Windsor Rock Climbing Wall néven forgalmaztak, és minőségük garanciája volt az is, hogy 1912-ben szobabicikliket vásároltak tőlük a Titanic fitneszterméhez. Richy boldogan ugrott fejest az új lehetőségbe, egy percig sem bánkódott amiatt, hogy korábbi munkaköreiben csődöt mondott, csupán az okozott csalódást, hogy a bútorok közelébe sem szagolhatott. Teát főzettek vele, sült krumpliért küldözgették, takarított és csomagokat szállított kerékpárral különböző címhelyekre. Hat hét után telt be nála a pohár, hogy nem futárnak, hanem asztalosnak jelentkezett. Ott pont nem volt üresedés, ezért alternatívaként benyomták műszerésztanoncnak, ám szakmai gyakorlatának első napja máris balesettel kezdődött. Egy jókora kalapáccsal ráütött a hüvelykujjára, napokig fél kézzel dolgozott, de ezúttal eltökélt volt. Belépett a Mérnöki Szakszervezetbe, kapott egy szerszámos készletet, és szorgalmasan dolgozott reggel nyolctól délután fél hatig. Asztalos szakmát végül sohasem szerzett, de barátokat igen, itt haverkodott össze egy Eddie Myles nevű, énekelni és gitározni tudó sráccal.

A Hunt & Sonnál eltöltött inasévei alatt tört ki a skiffleőrület. A stílus akkori szupersztárja Lonnie Donegan volt, és első kislemeze, a „Rock Island Line” pedig óriási siker. A lemez a nyolcadik helyre került az amerikai slágerlistán, és a fiatalok zenei motivációjára olyannyira jelentős hatást gyakorolt, hogy a tizenéves srácok többsége más sem szeretett volna lenni, csak skifflezenét játszó muzsikus. Donegan termékeny zeneszerző volt, és ontotta magából az olyan slágereket, mint a „The Cumberland Gap”, a „Midnight Special”, a „Railroad Bill” vagy a „Worried Man Blues”. Lehetetlen volt nem elismerni a falakat döntögető népszerűségét. Dalai alapot adtak a hatvanas évek zenei úttörőinek, miatta kezdett zenélni John Lennon, aki első, The Quarrymen nevű skifflezenekarával a Buddy Holly- és Elvis Presley-slágerek mellett többnyire Donegan-dalokat játszott. Richy a country és western, valamint az olyan újabb kedvencek, mint Frankie Laine és Bill Haley mellett már skifflezenét is hallgatott, ez a zenei irányzat pedig nagy hatással volt rá.

Az ötvenes évek közepén az egyre nagyobb teret hódító rock and roll és skifflenótákat a BBC korlátozott számban játszotta, ritka eset volt, amikor a rádióban valaki kifogott egy dögös, fiataloknak szóló modern talpalávalót, ez alól legfeljebb a Radio Luxembourg volt kivétel. Ekkoriban az angol háztartások mindössze négy százalékának volt televíziója, a szórakozás egyik fő forrása a rádió maradt, ám a BBC vezetősége cenzúrázott mindent, amit erkölcsileg károsnak ítélt meg a nemzet számára. 1957 szeptemberétől ugyan megnyitotta kapuit a templomból átalakított Mardi Gras táncterem, ahol a jazz, soul és a rock and roll legnagyobbjait játszották, de addig a merseyside-i tinédzserek legkézenfekvőbb lehetősége a kedvenc előadóik elérésére a vásárok és az alkalomszerűen felállított vidámparkok voltak, ahol korlátlanul és hangosan szólhattak a legújabb számok. A város déli részén fekvő Sefton Parkban rendeztek ilyesféle vásárokat, amelyeknek további jelentőségét a csinos lányok társasága adta. Richy nem volt szégyenlős, a flörtölésekkel sem fukarkodott, így történhetett meg, hogy egy ilyen zenés rendezvényen összejött egy lánnyal.

A kamaszok „teddy boyként” azonosították magukat, majmolva az olyan legújabb nyugati divatokat, mint a csőnadrág, hosszú fekete kabát, krepp talpú cipő, hátranyalt haj. Richy egy nála jóval nagyobb termetű rokonától örökölte az öltönyét, a nadrág bő volt rá, hülyén is érezte magát benne, és rögvest lecsúszott volna, ha nem húzza meg szögekkel kivert, lecsiszolt csattal ellátott, fegyverként is használható övével. A Hunt & Sonnál megismert haverjával, Roy Trafforddal olykor verekedésbe keveredtek huligán bandákkal, és hogy ne őket verjék laposra, a borotvaéles övcsattal védekeztek. Ekkoriban vetődött fel benne az az elképzelés is, hogy Texasba költözik egy másik barátjával, Johnnyval, hogy a blues központjában élhessék világukat. Ezt annyira komolyan gondolták, hogy a városi hivatalban kitöltötték az utazáshoz szükséges összes űrlapot is, amelynek sokadik lapján „már olyan hülyeségeket kérdeztek, hogy az ükanyjuk házőrző kutyája kommunista volt-e”.[4] Az idétlen kérdések miatt végül bedobták a törülközőt, és a másik verzióként szóba került houstoni gyárak meghirdetett állásajánlatait is selejtezték a jövőbeli tervekből.

A mindent meghatározó nagy fordulat 1956 decemberében következett be, amikor Richy nevelőapja a szüleihez utazott Rumfordba, egy rokona temetésére. Harry elmesélte az apjának, Jamesnek, hogy a gyerek rögeszméje a dob, és a gyárban kapott szerszámokkal már eszkábált is saját magának egyet hulladékokból, tűzifából, kekszesdobozokból, cintányérként meg a szemetesvödör tetejét veri a Prince’s Parkból szedett botokkal. James emlékezett rá, hogy az egyik városi jazz-zenekar eladásra kínálja az 1930-as évekből származó, Amerikában gyártott Slingerland dobkészletét, úgyhogy Harry még aznap elsétált érte. A dobfelszerelés egy lábdobból, egy pergődobból, egy tamból és egy cintányérból állt, de nem komplett Slingerland márka volt, hanem különféle olcsó dobok kombinációja. A zenekar dobosától 12 fontért vásárolta meg, és kézipoggyászként, vonattal vitte haza Liverpoolba, remélve, hogy Richynek hatalmas örömet szerez majd vele. Így is lett. Amikor Harry a Lime Street-i vasútállomásról hazaküzdötte magát a felszereléssel és hangos csörömpölés közepette átpréselte magát az ajtón, egy nagyon boldog fiú fogadta. Még percekig felfoghatatlan volt számára, hogy a konzervdobozok, az olcsó féloldalas és a házilag tákolt ütőhangszerek után egy mesés dobfelszerelés birtokosa lett. Az igazi apjától sosem kapott semmit, Harry pedig az első pillanattól kezdve a tenyerén hordozta. Lényegtelen volt, hogy a lábdobnak hiányzott a pedálja, melynek híján a lábával rugdosta azt, ezzel az ajándékkal a leghőbb álma teljesült. Viszont a sorházak hátránya az volt, hogy minden áthallatszott, ebből adódóan az egész utca zengett a dobtól, és bármennyire is vágyott rá, hogy gyakoroljon, a szomszédok ideges reakciói és szülei figyelmeztetései arra késztették, hogy feladja az otthoni gyakorlást.

De nem ez volt az egyetlen gátló tényező. Roppant unalmas volt egyedül játszani, és technikai tudása sem volt hozzá. A rádióból szóló zenére ütötte a ritmust, viszont nem érezte, hogy fejlődne. Egy kis utánajárás után kiderítette, hogy a liverpooli Tempest Heyen él egy bizonyos Red Carter, aki olykor Lonnie Donegant kíséri, és dobleckéket ad. Felkereste, de a hosszadalmas elméleti oktatás nem volt ínyére, és háromórányi tanulás után passzolta az egészet. Ez a néhány óra viszont rávilágított a babonás nagyi jobb kézre kényszerítő munkájának anomáliájára. A genetikai programozást azonban nem lehetett teljes mértékben kitörölni, amellyel Richy egyedi dobstílust alakított ki magának, méghozzá úgy, hogy balkezesként jobbkezes dobszerkón játszott, de nem a megszokott módon. Úgy állította fel a dobot, ahogyan azt a tévében, fotókon, üzletek kirakatában látta, fogalma sem volt, hogy a dobok felállításának különböző módjai lehetnek, létrehozva ezzel a dobolás egyedülálló és sajátos hangzását. Elsie, hogy fia ne kergesse őrületbe a szomszédokat, azt javasolta, hogy csatlakozzon ahhoz a jazzegyütteshez, amelyik a parkban szokott fellépni. A felvetés jó ötletnek tűnt, csakhogy kiderült, a csapat foggal-körömmel ragaszkodott az indulókhoz, amelyeket Richy szívből gyűlölt, és mérges is lett az anyjára, hogy a tudta nélkül beajánlotta őt hozzájuk.

Richy munkatársa, az esztergályos Eddie Myles, a Starkey család szomszédja volt az Admiral Grove 11.-ből, vagyis annyira közeli szomszéd, hogy Eddie anyja a falat verte a cipőjével, és szitkozódva kiabált, amikor Richy a dobokkal harcolt. Eddie-nek azonban kifejezetten tetszett, hogy kollégája dobolni tanul, ő maga is több hangszerhez értett, gitározott, hegedült, zongorázott, kiváló dallamérzékkel rendelkezett, bármilyen aktuális slágert el tudott játszani. Mivel Roy Trafford is konyított valamit a gitárhoz, és írt néhány saját dalt, megszervezték, hogy a Hunt & Son pincéjében tartsanak egy közös zenedélutánt, ahol hamar világossá vált, hogy hármójuk közül kizárólag Eddie képes zenére emlékeztető hangot produkálni. Ez az apróság azonban nem akadályozta meg őket, hogy együttest alapítsanak The Eddie Myles Band néven. A banda idővel újabb tagokkal bővült, bevették két munkatársukat, John Doughertyt és Frank Walsht, utóbbiról pedig hamar kiderült, hogy jobban gitározik, mint Roy Trafford. Ezért őt megfosztották korábbi kiváltságától, és egy lavórbőgőt nyomtak a kezébe. A végleges felállást egy új névvel pecsételték meg: The Eddie Clayton Skiffle Group, amelyből a Clayton egy fantázianév volt, mivel sokkal könnyebben lehetett kimondani, mint a „Mylest”. A csapat később gyakorolhatott Richyék lakásában is, ahová rokonok, barátok préselődtek be, hogy megnézzék a srácok műsorát. Annie Maguire, Elsie legjobb barátnője sosem volt rest bátorítani őket, amikor a produkciójuk végeztével megpaskolta Richy vállát: „Találkozunk a Palladiumban, fiam!” – mondta, ami eléggé valószínűtlennek tűnt, de önbizalmukat az egekbe emelte.

VÉGJEGYZETEK

[1] Ringo Starr: The Story of a Ring-A-Ding Star, 1964

[2] Ringo Starr: Photograph, 17. o.

[3]  Ringo Starr: Photograph, 19. o.

[4]  The Beatles Antológia, 37. o.