© Bán János, 2026

Borítóterv

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Korrektor Grim Jolán

Nyomdai előkészítés Szabó Eszter

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette és forgalmazza

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-707-162-9

hitelkonyvkiado.hu

A magyar tudományos-fantasztikus irodalom kiválósága, Fonyódi Tibor barátom emlékének ajánlom ezt a kötetet.

Tibi, odaát folytatjuk...

TARTALOM

Science fiction

Bálnaraj a Crassus felett

Offtopic

Az örökkévaló vezér

A fiú a parkból

Suicid Harry, Lázadó Henry, Gyilkos Rick

A halál és a producer

A génkupec

USSA

A halál három arca

Vibráló kék jelek

Dzsihád

Szikla, csont, altatódal

Mózes

Megölni egy sci-fi-írót

Én csak adok egy jelet a gépnek, úgy muzsikálok

A stadion őre

A maga képére

A. K. I.

Utószó

SCIENCE FICTION

Az író óvatosan nyitott be a szerkesztő ajtaján. A nyári forróságból jött, odakintről, ahol még az aszfalt is megolvadt ebben az istenverte kánikulában. Egész teste verejtékben úszott a gyűrött öltöny szövete alatt, pórusai sós masszát préseltek ki magukból. Ám ahogy araszolva, szinte bocsánatkérő alázattal átlépett a küszöb felett, az írót megcsapta a légkondicionáló hűvös lehelete.

Ettől kirázta a hideg.

– Jó napot!

A szerkesztő fel sem pillantott, gondterhelten görnyedt íróasztala fölé, melynek széles lapján kéziratkupacok tucatjai sorakoztak. Közvetlenül előtte is egy terjedelmes köteg hevert, s a szerkesztő ebben javított; kezében vörös ceruzával, éppen kihúzott néhány sort, de oly lendülettel, hogy úgy tűnt, a lap menten átszakad, s a vörös vonalak mélyen belehasítanak az íróasztal lapjába.

Az író megköszörülte torkát.

– Jó napot! – kockáztatta meg újra.

A szerkesztő továbbra sem pillantott fel, de nem is válaszolt. Az író megértően, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga volna, becsukta maga mögött az ajtót, és karjait a teste mellé ejtve, csüggedten várakozni kezdett. A plafonon ott zümmögött a légkondicionáló. Csontig hatoló hideg áradt belőle.

– Na, mit hozott ma, Lance? – kérdezte váratlanul a szerkesztő, tekintetét továbbra is a kéziraton nyugtatva. Még be sem fejezte a mondatot, jobbja megrándult, ahogy újabb sort semmisített meg.

Az író reménykedve egy iratcsomagot húzott elő gyűrött öltönye redői közül. – Egy… egy kézirat, uram.

– Ki gondolta volna.

– Kérem… olvassa el! Kiváló anyag, uram. Egészen kiváló!

– Hát persze, Lance, hát persze…

Az író óvatosan, hogy egyik kéziratkupac se dőljön le, elhelyezte az asztal sarkán sajátját.

Tulajdonképpen egész csinos kis kéziratcsomag volt, eltekintve attól, hogy sárga ívekre nyomtatta ki, s noha nagyon igyekezett, néhány lap sarka már szamárfüles volt, némelyik beszakadozott.

– Megint egy űrinvázió? – kérdezte unottan a szerkesztő, s kezében fenyegetően megemelkedett a piros ceruza.

Lance a fejét rázta.

– Robotok?

– Nem.

– Időutazás?

– Hová gondol?

– Jól van, Lance. Bökje ki, hogy mi ez, vagy vigye innen. Nincs időm találgatni.

Az író átszellemült arcán mosoly jelent meg. – Nem hiszem, hogy ezt visszautasítja majd, uram. Ez valami egészen fantasztikus!

– Nézze, Lance! – a szerkesztő először emelte tekintetét az íróra azóta, hogy az belépett az irodába. – Nekem erre tényleg nincs időm. A kiadómnak pedig nincs több pénze a magafajta harmadosztályú zsenikre. Sci-fit hozott? Ki a francot érdekel manapság a sci-fi?

– Uram, én…

– Ezerszer megmondtam, Lance! A sci-fi halott! Kimúlt! Írjon horrort! Írjon pornót! Írjon gyerekkönyveket! Írjon bármit, az ég áldja meg magát, és én, isten engem úgy segéljen, kiadom! Maga nem hülye gyerek! Kis túlzással azt is megkockáztatnám, bár, ha más kérdezi, simán letagadom, de valamelyest írni is tud. Mit kínlódik ezekkel a fantasztikus baromságokkal? Én magasról teszek erre a műfajra, javaslom, magasról tegyen rá maga is!

Az író lesütötte szemét. Hallgatott. Aztán lassan, remegő kézzel kinyúlt a paksamétáért, és visszavette. Elindult az ajtó felé. Ám arcán oly szánalmas fájdalom tükröződött, hogy a szerkesztő önkéntelenül is kiejtette kezéből a piros ceruzát.

– A fene essen magába, Lance! Várjon egy percet! – Tudta, hogy ezt meg fogja bánni, de végtére is, késő volt. – Várjon, az isten szerelmére!

Az író reménykedve visszafordult az íróasztal felé.

– Nézze, uram… Nem állítom, hogy ez egy világmegváltó történet. Ezek csak, tudja, olyan tudományos-fantasztikus novellák. Egy csokorra való fantasztikus írás. Az életről. Rólunk, emberekről…

A szerkesztő beletörődő sóhajjal hátralökte magát az íróasztaltól, és megdörzsölte homlokát.

– Oké, Lance. Adok magának öt percet. Nem, inkább csak hármat. Szóval? Mi a túró van ezekben a történetekben?

Az író szemében különös fény csillant. Bár a verejtéke fagyos masszaként tapadt bőrére, mégis fürgén surrant vissza az asztalhoz, és mielőtt a szerkesztő tiltakozhatott volna, lehuppant a vele szembeni székre.

– Ezek a történetek… Ezek… a látomások az életről, az élet rejtelmeiről szólnak… A világűrben úszó bálnarajokról… a végítélet utáni első internetes beszélgetésről… A klónozásról… És egy csomó novella az élet kialakulásának titkáról… Emlékszik, uram? Erről sokat beszélgettünk már. Hogyan keletkezett az élet? Nincs ennél izgalmasabb kérdés a világon. A múltkor végigvettünk minden szóba jöhető lehetőséget, a teremtő Istentől kezdve a jó öreg matériáig bezárólag!

– Emlékszem! – sóhajtotta a szerkesztő.

– Nos, hát, van itt egy történet, egy új változattal. Egy új elmélettel!

A szerkesztő legyintett.

– Ne csigázzon, Lance. Mi az új ötlet? Talán idegen lények jelennek meg a Földön, az őskáosz kellős közepén, és befecskendeznek valamit a gőzölgő, kavargó ősóceánba? Igen? Csillaggenezis felsőfokon? Ufók meg minden? Vagy ezúttal netán kitalált valami eredetit?

Lance vállat vont.

– Én mondtam, hogy semmi világmegváltás. Csak ötletek. Novellák. Tudja, lehet, hogy igaza van. Én csak egy harmadosztályú sci-fi-író vagyok. Nem írok horrort. Se pornót. Science fictiont írok. Csak ehhez értek. Talán néhány ember fantáziáját megmozgatom még. Én csak ennyit akarok. És szerintem a maga kiadójának még szüksége van erre… Kell, hogy szüksége legyen! A science fiction mond valamit nekünk… embereknek. Magunkról. A világegyetemről.

A szerkesztő felnyögött.

– Én egy idióta vagyok – jelentette ki. – Igen, egy hatalmas idióta! És tudja, miért, Lance? Mert kiadom az idióta történeteit. Valószínűleg bukok rajta egy rakás pénzt. Talán nem is keveset. Persze páran biztos megveszik. Az ilyesfajta baromságokat mindig megveszik, ha nem is oly sokan, mint ahányan horrort vagy pornót vennének. És tudja, miért adom ki, Lance? Tudja?

Az író óvatosan vállat vont. – Nem tudom.

– Azért, mert szentimentális barom vagyok. Azért. Mert valamikor… én is szerettem ezeket a baromságokat. Azért. Az élet titka… igen… Az ember… és a világegyetem… Nem túl eredeti. De igaza van, Lance. Pár barom képzeletét, amilyen én is vagyok, talán még megmozgatják. Hogy miféle Isten teremtette az életet a Földön… Jézusom! Megint a régi nóta!

– Én…

– Oké, elég! Kíméljen meg a többitől, Lance. Hagyja itt a kéziratot. Majd értesítjük. Ne számítson valami menő címlapra. Olcsó kiadás lesz. Kis példányszám. Meg kell próbálnom minimalizálni a várható veszteségeket…

– Természetesen, uram! – Lance felpattant, és az ajtó felé hátrált. – És köszönöm! Nagyon köszönöm! Végtelenül hálás vagyok…

A szerkesztő unottan intett, és az író hajlongva betette maga mögött az ajtót.

– Barom vagyok… – suttogta maga elé a szerkesztő. – Hatalmas nagy barom…

Valahol, ahol az idő és a tér egybemosódik…

Az olcsó, rikító címlapú könyv ott hevert a hófehér padlón. Ő némán bámult kifelé a gigászi üvegablakon, és bosszankodva figyelte végtelen birodalmát.

– Hogyan jöhetett rá? – kérdezte ingerülten. – Csend. – Hogyan? – kérdezte most már ingerültebben.

– Mi sem értjük, ó, Uram! – mondták mögötte, a homályba húzódva néhányan. – Talán csak véletlenről van szó.

– Azonnal nézzenek utána! Nem fér a fejembe, honnan tudott meg minden részletet egy ilyen… hm, harmadosztályú firkász!

– Talán nem olyan nagy a baj… – suttogta valaki az árnyak közül. A suttogás szárnysuhogásnak tűnt a mindenség felett. – Hisz néhány ezer példányról van szó csupán… Meg ez az ízléstelen címlap… Senki sem fogja észrevenni, ó, Mindenség Ura!

– Úgy látszik, hülyékkel vagyok körülvéve! Hát nem értitek? – sziszegte dühösen Ő. – Megjelent. Kinyomtatták. Itt van leírva. Benne van ebben a könyvben. Pontosan úgy, ahogy történt.

Zavart csend. Az időtlen szemek kétségbeesve bámulták a csillagokat.

– Honnan tudta meg? – harsogta tovább a Mindenség Ura. – Hogyan tudta ilyen pontosan leírni? He?

– Tőlünk nem szivároghatott ki semmi, ó, Mindenség Ura!

– Valahonnan mégis megtudta. Valaki köpött. Tudja, hogyan csináltuk az egészet.

– Már intézkedtünk, ó, Mindenség Ura! Valamennyi elérhető példányt összegyűjtöttük. De sajnos… Hm… Ami azt illeti…

– Igen? – kérdezte baljós nyugalommal a Mindenség Ura. – Sajnos mi?

– Sajnos úgy tűnik, most nyomják újra.

– Tudni akarom, ki ezért a felelős! Derítsék ki azonnal!

Az árnyak bólintottak, és sápadtan kihátráltak a teremből. Az angyalszárnyak suhogása elhalt a mindenség csendjében.

A Mindenség Ura egyedül maradt.

– Könyvek… – dohogott magában. – Science fiction! A pokolba vele!

Dühödten sarkon perdült, és felkapta a padlóról a rikító címlapú kötetet. – Mennyi baromság! Mennyi hihetetlen baromság!

Igen, a novellák többsége kétségkívül szemenszedett fantazmagória volt. Kivéve azt az egy történetet. Azt az egyet.

Az az egy kicsit más.

Persze, ötlött hirtelen a Mindenség Urának eszébe, tiszta szerencse, hogy odalent nem tudhatják, melyik is az a történet. Hogy melyik az az egyetlen történet…

Ez a gondolat kicsit megnyugtatta.

Belelapozott a könyve.

– Még hogy sciene fiction! Beszarok!

De persze nem tett ilyet.

Egy teremtő soha semmilyen körülmények közt nem tenne ilyet.

BÁLNARAJ A CRASSUS FELETT

1.

Jelentés

A Crassus IV-en tapasztalt rendkívüli és nyugtalanító eseményekről, Őkegyelmességének, Leone Gilhammer püspök úrnak, az Anyaszentegyház teljhatalmú szektorkormányzójának, a Szent Szinódus küldöttének megbízásából.

Crassus IV kolónia.

2. tekercs, 4. szakasz:

Malcolm Molock hajókonstruktőr eskü alatti vallomása Samuel Gid-Lutrec atya előtt. Készült Őkegyelmessége, Leone Gilhammer püspök úr, szektorkormányzó meghatalmazásával, a Szent Szinódus és a Birodalmi Inkvizíciós Tanács engedélyével.

Kód: Crassus IV, Whaler Társaság.

Besorolás: Szigorúan bizalmas.

– Félsz, fiam?

– Nem, azt hiszem, nem. Csak ideges vagyok egy kicsit. De ez… Ez érthető, nem?

– Nyugodj meg! Nincs mitől tartanod. Nem vádolunk semmivel. Nem akarunk az Inkvizíciós Tanács elé vetni. Legalábbis, úgy gondolom, amíg együttműködsz velünk, addig erre nem kerülhet sor. Értesz engem?

– Igen. Elmondok mindent, amit csak tudok. Ígérem.

– Jól van. Én hiszek neked. Ha nem hinnék, nem kértem volna a püspök úrtól, hogy kihallgathassalak. De tudnod kell, hogy akadnak, akik fölöslegesnek tartják ezt a vizsgálatot, és szigorú büntetést követelnek mindazoknak, akik miatt kudarcot vallott a Nagy Vadászat. Ismered őket, tudod, mennyire elvakultak és következetlenek. Ők más módszert javasoltak. Magad is ismered a kutatószondát, amivel kibányászhatják az agyadból mindazokat az adatokat, amelyek megsérültek a pszichés trauma során. Az agyfürkész által fehéren hagyott foltok roppant fontosak a Szinódus számára, és parancsunk van, hogy mindenáron jussunk hozzájuk. A kutatószonda alkalmazása azonban nemcsak fájdalmas lenne számodra, de attól tartok, maradandó károsodást is okozhatna az agyadban, kedves fiam. Én már csak ilyen konzervatív pap vagyok. Ragaszkodom a régi módszerekhez. A kihallgatáshoz példának okáért.

– Köszönöm, atyám!

– Persze el kell ismernem, a történtek súlyos károkat okoztak Őszentsége flottájának és a Birodalom egészének. Nem beszélve az elveszett energiáról, melynek pótlása jelentős időbe kerül majd.

– Én… én sajnálom, ami történt. De… Én…

– Hagyd, fiam! Nincs szükség mentegetőzésre. Ismertem a szüleidet, még a Samhiri Konkordátum megkötésének idejéből. Sőt, atyádat barátomnak is tudhattam, mindaddig, amíg magával nem ragadták az ostoba téveszmék, melyek megmételyezik Őszentsége legtehetségesebb szolgáinak lelkét is. De ez nem fontos. Csak az igazság a fontos. El kell mondanod mindent, ami a Crassus IV-en történt.

– Mindent elmondok, amit tudok, de… vannak dolgok, amiket magam sem értek, atyám…

– Természetesen. De mint említettem, nem vádolunk senkit. Nem tartunk bűnösnek senkit. Ami történt, megtörtént. Sajnos nem lehet helyrehozni. De hiszem, hogy a teljes igazság kiderítése fontos tapasztalattal gazdagíthatja a Társaságot, ahogy a Szent Szinódus információs tárát is.

– Értem. Nem fogok eltitkolni semmit. Nem fogok hazudni.

– Rendben, fiam. Akkor kezdjük!

– Kezdjük.

2.

Azon a napon láttam újra Illuát, amikor a gyárban elkészültünk a nagyszigonnyal.

Én legalábbis ehhez kötöm, bár utólag a nagyszigony elkészülte csupán jelentéktelen apróságnak tűnik az események forgatagában. De akkor még fontos volt. Ó, kegyes Isten, de még mennyire fontos!

A nagyszigony… Sokat szenvedtünk vele, mire sikerült a Crassus IV-en uralkodó gravitációnak és nyomásnak megfelelő működést biztosítani. Korábban azt hittük, ennek nincs jelentősége, mert a szigonyoshajókat csak odakint, az űrben fogjuk használni, a vonulási útvonal mentén. Logikusnak tűnt, hogy elhanyagolhatjuk a bolygó sajátos viszonyait.

Tévedtünk.

A frissen felépített hajógyár akkor már teljes erővel üzemelt. Sorozatban gyártottuk a legújabb vadászflotta hajóit, hatalmasabb flottát, mint amit ember valaha épített. Jól haladtak a dolgok, semmi sem hátráltatott minket. Ez persze a Társaság érdeme. Ehhez nagyon értenek. A szállítóhajókkal érkező munkások minden percét beosztották, zsarnoki pontossággal. A gyártás nem torpanhatott meg: odahaza, a Sanctus Corpuson őeminenciái türelmetlenül várták a jelentéseket. Késni nem lehetett.

A Fury-osztag felderítői csak a Cet havában végezték el a legszükségesebb vizsgálatokat, és egy hétre rá már épültek az első telepescsoportok szálláshelyei, három hónappal később pedig megkezdődött a munka a hajógyár első részlegében.

A püspök úr boldog lehetett.

A projekt elsőbbséget élvezett minden más tervvel szemben. Állítólag egyenesen Őszentsége környezetéből érkeztek az utasítások, miszerint a következő vonulási időszakra egy teljesen felszerelt bálnavadászflottának kellett készen állnia a Crassus IV-en.

Rajtunk aztán nem múlott.

Igaz, a bolygó messze nem volt alkalmas olyan gondos munkára, mint amire a Whealer Társaság felbérelt engem és társaimat. Vad volt, és ellenséges, megkeserítette a dolgunkat.

De erre igazán csak azon a reggelen ébredtem rá.

Fáradtan keltem. Nem ébresztettem fel Clarát. Neki még nem telt le az alvási periódusa. Gonoszság lett volna tőlem, ha – bár ő általában ezt csinálta velem – felébresztem. Megittam a kávémat, és rohantam, hogy időben beérjek a hajógyárba.

Éppen a sójákhoz igyekeztem, Fra Chavas Blossom konstruktőr irodájába, hogy megbeszéljük a szigonyok felszerelésének feltételeit, amikor a turbóliftek előtti kavarodásban hirtelen megpillantottam Illuát.

Biztosan ő volt. Megismertem. Szakadt, sárga inget viselt, az arca sápadtabb volt a szokottnál. Csak ő lehetett.

Először nem vett észre. Távolba vesző tekintettel nézte a turbóliftek melletti szakadékban a hajógyár messzi-messzi sójáit. Odalent, mint valami iszonyatos acélpókok, az épülő vadásznaszádok bordázatai nyújtogatták csápjaikat a kráter pereme felé.

Senki sem szokta meg a látványt, aki itt élt és dolgozott. Legfeljebb csak pillanatnyi benyomásokat szerezhetett a Crassus IV valódi méreteiről és dimenzióiról. Többre nem volt időnk. A Társaság gondoskodott róla, hogy egyikünk se bámészkodjon a drága pénzükön.

De Illua úgy állt ott, mintha először látná a Crassus IV panorámáját. A többiek ügyet sem vetettek rá. Igyekeztek bepréselni magukat a következő turbóliftbe.

Földbe gyökerezett a lábam.

Álltam és bámultam Illuát. Olyan… nem tudom, helyes kifejezés-e ez… Olyan melankólikus volt az arca.

Egyáltalán nem örültem, hogy újra láthatom.

Illua alig két hónapja halt meg.