I.

TÜKÖRSIMA FOLYAM

1521

„Ami pedig a házasság halogatását illeti… a király más véleményen van, inkább már ma szeretné, mint holnap, a királyné szerelmére nemcsak teste, hanem erényei miatt is vágyakozik, mindez kölcsönös, és mindketten igen fiatalok.”

Andrea dal Borgo követ levele
1521. augusztus 1.

1.

MÁRIA SZEDERINDÁJA

POZSONY

Nem vagyok őrült, engem nem fognak kolostorba zárni, mint az anyámat. Csak azért, hogy másé legyen a hatalom. Én királyné leszek. Felemelt állal lépek magyar földre, egyenes tartással. Anyámra az „Őrült” Johanna nevet aggatták, és lehet, valóban elvesztette az eszét. Nem tudom, talán tényleg megtébolyodott, de az sem lett volna csoda. Egyéves sem voltam, mikor utoljára a karjában tartott. Nem emlékszem rá egyáltalán.

Érzem, nekem más sorsot szánt az ég, bár tényleg fogalmam sincs, mi vár rám.

A hajón sokkal kényelmesebb volt utazni, mint ezen az átkozott hintón. Ott legalább járt a levegő. Bécsben még szemerkélt az eső, amikor a fedélzetre léptünk, de mire Pozsonyba értünk, szétoszlottak felettünk a felhők.

A nagynéném, Margit főhercegnő mindig mondogatta, „takarékoskodj a mosolyoddal”, de csak most értem meg, miért. Ha az ember egész nap szüntelenül mosolyog, egyszerűen belefárad az arca, a szája szeglete. Abban biztos vagyok, hogy anyámtól az őrületet nem örököltem meg. De arról is legalább annyira meg vagyok győződve, hogy hiába hívták apámat „Szép” Fülöpnek, rám nem ragadt a szépségéből. Egy határozottan ívelt, húsos ajak talán karakteressé tesz egy férfiarcot, de nekem folyton csak gondot okoz. Ó, hányszor kaptam büntetést, mert megnyaltam vagy megérintettem az ajkaim! „A cselédek és a macskák nyalogatják a szájuk szélét – magyarázta Margit –, de te királyné leszel!”

Sem szép, sem őrült nem vagyok. Hogy valójában milyen vagyok, és legfőképpen milyen leszek, az majd csak ezután derül ki. Itt, a magyarok földjén. Királyi vér folyik az ereimben és egész eddigi életemben azt tanultam, hogyan váljak igazi királynévá.

– Légy fenséges és hideg, mint a hegyek! – mondogatta a főhercegnő, és igaza volt. Vagyis, ki tudja, később annyi minden megváltozott. De akkor, ott, amikor Pozsonyban leszálltunk a hajóról, a sok mosolygástól már sajgott az arcom. Mégis muszáj volt mosolyogni, mert végre, végre elkezdődik az igazi életem! Végre nem Margit főhercegnő vagy a bátyám, Károly, a birodalom császára mondja meg, mit kell tennem, mit tehetek!

Ezentúl királyné leszek.

Ahogy az innsbrucki hegyeket már nem láttam többé, és hidegüket sem fújták utánam a szelek, arra gondoltam, minden, amit eddig tanultam, láttam és megértettem, csak és kizárólag arra szolgál, hogy uralkodó legyek. Hogy a nép, amelyet kormányozni fogok, jól éljen, gyarapodjon. A nagynéném, Margit főhercegnő, és – míg élt – a nagyapám, Miksa császár is folyton ezt sulykolták belém. A kormányzás, az adók, a törvények.

És én meg is tanultam mindent, mert a legjobb akarok lenni. Igazán jól hangzana, ha azt mondanám, azt mondhatnám, hogy a magyarok kedvéért, de egyáltalán nem így van. Egyetlen ember kedvéért akarok tökéletes királyné lenni: az Ő kedvéért.

Már arra sem emlékszem, mikortól tudom, hogy a felesége leszek. Mindig is így volt. Talán erre születtem. Annyi bizonyos, hogy sosem volt másképpen. Már kicsi lányként is azt magyarázták nekem, miközben a láncszemeket hímeztem – hogy szederinda vagy virágszár kerekedjen belőlük –, ha Lodovicus a csehek és a magyarok királya lesz, mi mindenben számít majd rám.

Apró kislány voltam, elfértem Margit főhercegnő szoknyájának árnyékában. Csak néztem őt, bármit csinált. Hímzés közben is egyenes háttal ült, és úgy emelte a kezét a cérnával, mintha az is a magyarázathoz tartozott volna. Olyan akartam lenni, mint ő. Mindig pontosan tudta, mire van szükség. Úgy kérdezett, hogy abban már a válasz is benne foglaltatott, és magabiztossága természetesen hullott mindenre és mindenkire, mint hajnali pára a legelőre.

– Az embereket is vezetni kell, vezetgetni, mint ezt a szálat. Sokan csak egyetlen öltést látnak, a saját életüket, vagy esetleg párat, amely az övékéhez kapcsolódik. De nekünk, nekünk többet kell, jóval többet! Az egész mintázatot. Az uralkodás a figyelem művészete. Miből lesz levél, mi formálódik ággá… Nézd! Te most még csak a zöld fonalat kaptad, én pedig az ezüstöt húzom. Ezüst, mint a hajam szála. De nem ez számít, hanem hogy mit hová öltünk. Látod, ami itt bemegy, a hátoldalon újra feltűnik. És a hátoldalnak is szépnek kell lenni! A rejtett szálaknak…

Felszisszentem, mert megböktem az ujjamat.

– Csendben, Mária! Ne halljam, ha fáj neked! – szólt a nagynéném. – Ne is lássam! Mint ahogy azt sem, ha örülsz valaminek. Rejtsd el!

De ebben sohasem voltam ügyes, mármint abban, hogy elrejtsem, hogyan érzek. Most sem tudom leplezni, hogy inkább ülnék egy nyugtalan kanca hátán, mint ebben a levegőtlen, kényelmetlen hintóban. Vagy egy hajón. Szeretem a hajókat. Az ember akár még sólymot is reptethet a fedélzetükről, ha úgy hozza kedve. Vagy akár ebédet is szolgálhatnak fel, miközben a hajótestet ringatják a hullámok. De most, hogy itt zötykölődünk, és éppen nem köszöntenek újabb, leendő alattvalók, most érzem csak, hogy a sok mosolygás mennyire megterhelő. Persze ha eszembe jut, hogy az út végén – bármilyen hosszú legyen is – Lodovicus fog várni, az én Lodovicusom, újra mosolyra húzódik a szám.

– Nézzétek! – bökte meg Barbara a mellette ülő udvarhölgyeimet: Pemfflinger Katát és Johannát, akit mi csak Likerkának szólítunk. Rögtön tudták, hogy a boldog ragyogásomat kell figyelni, a menyasszonyok ragyogását, amelyre mind vágytak, vágyunk.

Bizony, minden lány ez után a boldog, elégedett mosoly után áhítozik. A bányászok lányai, a kelmefestők lányai, a halászok, méhészek lányai, és ők, az udvarhölgyeim is, akik mind nemes házból valók. Sőt, én magam is erre vágytam, mert mi másra vágyhat egy lány? Apáink, gyámjaink talán másért adnak férjhez minket. Pénzért, hatalomért, pozícióért. De mi akkor is hisszük, hogy boldogságunkat egyetlen férfi hozhatja el: a férjünk.

Bár, ha belegondolok, voltam már boldog, nem is egyszer. Mechelenben, amikor a Dijle-folyó partján egy kis békát láttam a gólyahír levelén. Vagy az innsbrucki Neues Burg kertjében, a tavaszi szél simításában, vagy amikor végre megértettem, miért is gondolja Cicero, hogy csak jó emberek között szövődhet barátság. Emlékszem, akkor is egész nap mosolyogtam, amikor először fűzhettem aranyszálat a tűm hegyébe, vagy amikor hiba nélkül fel tudtam sorolni Magyarország összes városát, ahol rezet bányásznak. Szóval a boldogság már kerülgetett régóta, de azt hiszem, most teljesedik majd ki. Érzem is, ahogy egyre jobban megtölti a szívemet. Nem is csoda! Óráról órára közelebb vagyok Lodovicusomhoz. Közelebb…

2.

LAJOS BOLYONGÁSA

BUDAVÁR

Közelebb…

Ahogy kezem Angelitha megbontott ruhája alá csúszott, tenyeremmel lágy keblét fogtam kosárba. De a bimbója is puha maradt. Zavartan lentebb húztam az ujjaimat. Máskor mindig megkeményedett a bimbója az érintésemre. Ő maga tanított arra, hogy olyan ez, mint a férfiak vesszője, a vágy, az öröm teszi keménnyé, erőssé. Hát nem vágyik már rám? Nem mertem ránézni, féltem, hogy a tekintete is távol jár.

A ruha szövete alatt végigsimítottam a bőrét. Angelitha hasa már nőni kezdett. Látni még nem lehetett rajta, főleg hogy ruhájával, vállára vetett hosszú kendőjének ügyes tartásával elfedte, de csupasz testét érintve érezni lehetett már a domborodó ívet. Kemény volt, ruganyos.

– Ne… – szólalt meg végre.

Most szólalt meg először azóta, hogy két fiatal udvarhölgy kíséretében az ajtóm elé érkezett és azon hirtelen besuhant. A két udvarhölgy most is az őrséget adó nemes ifjakkal évődött odakint, hallottam kacér hangjukat, a két ifjú halk dörmögéseit.

Mintha Angelitha is odakint hagyta volna minden kacérságát. Kezét a csuklómra helyezte és elhúzta a hasáról.

Távol járt már, valóban.

Hamarosan távol is lesz. György nagybátyám hajót intézett neki, házat, cselédet Pozsony városában, ahol nem kell majd takargatnia az egyre növekvő hasát. Ahol megszülheti a gyermekemet.

Ahol férjet adnak mellé.

Hagytam, vigye a kezemet, ahova szeretné. Hozzásimultam. Most, utoljára… Soha többé… Angelitha az arcához emelte a kezemet. Valami nedvesség érte az ujjaimat. Nem mertem ránézni. Féltem, hogy az én könnyem is kicsordul, pedig én nem sírhatok, nem is gondolhatok sírásra.

– Vigyáznunk kell a fiadra! – súgta Angelitha.

– Hát fiú lesz? – kérdeztem.

– Álmomban láttam, hogy az lesz. Vigyáznunk kell rá! Már nem lehet úgy…

Az arcát cirógattam, szétmorzsolva a könnycseppeket. Ahogy szorosan átöleltem, hozzábújtam, ügyeltem, ne nehezedjek rá, ne nyomjam meg a hasát, benne a fiammal. Fiam! Keserű büszkeség feszített. De feszített más is. Angelitha megbontotta a köpenyemet, vékony ujjait végigfuttatta a mellkasomon, a hasamon. Szinte csupasz voltam még, mikor először ért hozzám az asszony, mozdulni sem mertem akkor, csak izmaim remegtek a félelemtől, várakozástól. György nagybátyám jót nevetett, mikor később elmondtam neki. Egy éve sem volt talán, mégis annyi minden változott. Megizmosodtam, megszőrösödtem és kitanultam az asszonyokkal való dolgokat, bár nem ismertem más asszonyt Angelithán kívül.

Ahogy ujjai körém fonódtak, felsóhajtottam. Nyakába fúrtam az arcomat, beszívtam az illatát. Most, utoljára… Soha többé…

Majd, hogy vége lett, maradtunk az ágyon, nedvesen egymásba fonódva. Angelitha átölelt, és szinte dajkált. Dúdolt közben, halkan, talán csak magának. Értettem az idegen szavakat. Altatódal volt, gyermekeknek való.

Kint felsikoltott, majd nevetni kezdett az egyik udvarhölgy. Valaki megkocogtatta az ajtó falapját.

– Az őrgróf jön, fenség – dörmögte az egyik őr. Felismertem, melyik. Éles, bicsakló hangja volt általában, de most a két udvarhölgy miatt elmélyítette, hogy kedvessé váljon előttük.

Angelitha el akart szakadni tőlem, de magamhoz szorítottam.

Mondani akartam valamit, de nem voltak rá szavak.

– György őrgróf jön, fenség! – kocogtatták meg újra az ajtót.

Már hallani lehetett a lépteit. Az udvarhölgyek zavartan nevettek, majd megindultak, hogy kellemeikkel feltartsák egy kicsit a nagybátyámat. Akarata ellenére volt, hogy találkozzam még Angelithával, de ő csak a király gyámja, én pedig király vagyok.

Elszakadtunk végre egymástól és köpenyem nedves ujjával letöröltem a könnyeimet.

– Állj! – dörrent rám György bátyám hangja. A tanácsterem előtti szobában torpantunk meg. A mögöttünk siető udvaroncok majdnem nekünk ütköztek. Angelitha illatát még az orromban éreztem, könnyeiből pár csepp a szakállamban csilloghatott. György bátyám megragadta a ruhámat, szinte megrázott benne. – Így. Hát nincs öltöztetőd, hogy nekem… Fűzd szorosabbra az övedet! A gallér…

A tanácsterem ajtónállója és az udvaroncaim szenvtelenül figyeltek minket. Néhány durva mozdulattal a hajamon is igazítottak nagybátyám vaskos, erős ujjai. Majd kicsit hátrébb lépett, végigmért, bólintott.

– Jól van – mondta. – Most már mehetsz.

– Mikor jött össze a kormánytanács? – találtam meg végre a hangomat. Egy pillanatra el is csuklott, újabban nem voltam mindig ura a torkomnak. Zavartan ritkás szakállamhoz nyúltam, simítottam rajta. Ha végre olyan erős, sűrű lesz, mint némelyik úré itt, körülöttem, akkor majd…

– Nem gyűlt még össze. Csak a varga, meg Szapolyai, meg Drágffy, ezek…

– Akkor mi dolgom velük? Nem tanácsülés ez.

A gyomrom háborogni kezdett a gondolatra, hogy Angelitha utolsó ölelése helyett a savanyú szagú tanácsosokkal kell találkoznom úgy, hogy még rendesen össze sem gyűltek.

– Nem. – György bátyám a vállamra tette a kezét, az ajtó felé tessékelt. Ahogy oldalra néztem, rádöbbentem, hogy szinte már olyan magas vagyok, mint ő. Meg is torpantam a felismeréstől: mindig olyannak láttam, mint aki fölém magasodik, aki felkap és visz magával.

De nem állhattam az akarata ellen: talán előre is lök, ha jobban ellene állok.

– Futár jött délről – mondta. – A szultán már a várakat kerüli.

– Van hír, mekkora haddal jön?

– Naggyal. A futár azt mondja, kétszázezer katonával.

Kétszázezer! Hirtelen bele sem tudtam gondolni, mennyi az.

Az ajtónálló megragadta az ajtó fogóját és kinyitotta előttem.

György bátyám lemaradt: nem volt tagja a kormánytanácsnak.

Mély lélegzetet vettem. Éreztem, hogy mellkasom is kidomborodik tőle. Benn tartottam, vártam, míg feszíteni kezd, csak akkor engedtem ki nagy, hangos sóhajtással.

Az urak vitája egy pillanatra elhallgatott. A György bátyám által csak „vargának” hívott Szalkai püspök rám nézett. Először elkaptam a tekintetem. Nemigen szólaltam meg a kormánytanácson, hiába ültem rajtuk annyi keservesen végtelennek tűnő órát már életemben. Atyám oldalán először, majd egyedül. Nem is várták tőlem soha, hogy szóljak. Néha kérdezték, hogy én is úgy gondolom-e. Mi mást gondoltam volna? Érteni is csak az utóbbi időben értettem már, miről esik szó, de a régi hallgatásom megmaradt. A kancellárián megírt okmányokba is csak pár éve kezdtem beleolvasni, mielőtt a rájuk cseppentett viaszra oda nem tették a vékony ostyalapot és kezembe adták a pecsétgyűrűt, hogy belenyomjam. Szerettem pecsétet nyomni. Az olvasásban hamar elfáradtam, de ami érdekesebbnek tűnt, azt felolvastattam magamnak.

Szalkai püspök felvonta bozontos, ősz szemöldökét, majd fordult volna vissza a többi úr felé, de a bennem feszülő indulat nem hagyott hallgatni.

– Azt mondtátok, az új szultán gyenge!

Kicsit megbicsaklott a hangom a végére.

A teremre furcsa csend zuhant, ahogy kimondtam. Még a vén, ráncos Újlaki Lőrinc országbíró is felém fordult, pedig eddig úgy ült ott fejét lehajtva, mintha elaludt volna.

– Hogyan? – értetlenkedett Szalkai püspök. – Mit parancsolsz… fenség?

– Nem parancsolok semmit! – egyenesedtem ki a székben. Furcsán éreztem magam, mint mikor egy szeles napon az udvaroncaimmal felmásztunk a Dunát vigyázó egyik bástya mellvédjére és próbára tettük egymást, ki mer közelebb állni a széléhez. Egyszerre volt rémisztő és mámorító. Mintha repültem volna egy pillanatra. – De inkább kérdeznék! Miért mondtátok, hogy az új szultán gyenge? Hogy inkább tollat forgat, mint fegyvert? Ti mondtátok!

– Fenség… – rázta meg magát Újlaki Lőrinc is. – Mi itt most fontos dolgokról tanácskozunk.

– Ez is fontos dolog! – néztem rá. Úgy nézett vissza, mintha kísértetet látna, mintha megdöbbentette volna, hogy tudok beszélni. – Tengernyi török vonul most ránk, azt mondjátok! De tavaly még azt mondtátok, a szultán ereje semmi! Azt mondtátok, az elküldött szavai üresek, kutya csaholása csak! Azt mondtátok, a saját birodalmában is lázadnak ellene, és nem bír velük! Ti vettetek rá, hogy fogassam le a török csauszt, mikor válaszunk nélkül akart hazatérni! Hát nem ezért jön most ránk a török? Ti vettetek rá!

– Fenség…

Legyintettem egyet és hátradőltem. Kiszáradt a szám, vérem a fülemben dobolt. Ahogy hajamat kisimítottam a szememből, újra megütött Angelitha illata. A kupámért nyúltam és majdnem kiittam az összes bort belőle.

Az urak nem szóltak, csak össze-összenéztek, majd vissza rám. Mikor látták, hogy nem mondok többet, dörmögő hangjukon újra tanácskozni kezdtek, de most már úgy, hogy nekem is szóltak vele, rám is figyeltek.

Az édes bor valahogy keserűvé fordult a nyelvemen. A bennem kavargó indulatokkal viaskodva hallgattam a csonka kormánytanácsot.

– Tomori nem fogja vállalni! Még mindig neheztel…

– A kincstár üres, de ha Bakócz aranya megérkezik… Valamire elég lesz. De a török ellen… Segélyt kell kérnünk újra!

– Kitől?

– Mindenkitől!

Egyre jobban zsongott a terem, pedig maroknyian ültünk csak benne. Mikor a teljes kormánytanács összeül, a főurakkal és a köznemesekkel, szinte megszorulunk a falak között, a nevét sem tudom mindenkinek. Most csak két köznemes ült az asztal végében, behúzott nyakkal, néma halként, talán a lassan gyarapodó országgyűlésre érkeztek. Azt is én hívtam össze, emlékeztem, hogy pecsétet nyomtam a meghirdetésére.

– Elég most már! – csapott végül az asztalra Újlaki Lőrinc országnagy. Még én is megrezzentem a hirtelen dörrenésre. – Tegyük azt, amit tehetünk! A segélykérő leveleket írják meg még ma a deákok!

– Nem megy az olyan gyorsan – szúrta közbe Szalkai püspök. – Császárnak, királynak hosszú, szép levél jár! Maholnap lesznek meg, ha én is odaülök…

Megköszörültem a torkom.

– Akkor oda kell ülni! – mondtam.

Összenéztek az urak újra. Újlaki bólintott végül.

– Szatmári után új követet küldünk Esztergomba – folytatta. – Annak a levelét nem kell cirkalmasra venni. Küldje Bakócz negyvenezer aranyát a kincstárba, de azonnal!

– Ott ül rajta, nézi, mennyi lesz az övé belőle – jegyezte meg Váradi püspök. Ő is ritkán szólt, akkor is csak ha pénzről volt szó. Sohasem értettem, hogy a sok ezer, tízezer, százezer forintból hogyan lesz csak annyi, amennyi végül a palota kincstárába kerül. Soha nem szerettem a számokat. – De írjátok bele a levélbe, hogy Bakócz ezüstedényeire is vigyázzanak! A dolgait meg tegyék pénzzé mihamarabb!

– Úgy lesz – ígérte Szalkai püspök.

– Van másik dolog is – jegyezte meg még Újlaki. Az országbíró most egyenesen rám nézett. – A királyné ereszkedik le a Dunán. Már Pozsony felé járhat.

A királyné! Az a leánygyermek, akivel Bécsben néztük egy kicsit egymást, mikor összeadtak minket fél tucat évvel ezelőtt. Erre a pár pillanatra emlékszem csak belőle. Meg Miksa császárra, milyen hatalmas volt, milyen nagyhangú, milyen félelmetes… Újra Angelitha illatát éreztem, fehér ujjait láttam, ahogy a Máriáról küldött apró festmény falapját tartja a fény felé, hogy mindketten jól lássuk. Nem leány arca volt már azon a képen, mintha nem is hasonlított volna arra a pufók fejre, amire Bécsből emlékeztem. Angelitha folyton róla kérdezgetett, én pedig nem tudtam válaszolni. Nem is akartam. Tudtam, hogy majd vele is úgy kell lennem, ahogy Angelithával voltam, de távolinak, valótlannak tűnt mégis.

– Nem kell most ide az a német nő – rázta a fejét Váradi. – Meg a kényes kísérete! Katonák helyett a cafka udvarhölgyeket fizessük?

– Küldjük elé Szatmárit – értett vele egyet Újlaki. – Legalább nem tartja vissza tovább Bakócz aranyait. Két dolgot nyerünk egy levéllel! Szatmári menjen elé és tartsa fel a törökre hivatkozva. Esküvőre most nem lehet gondolni.

Majd óvatosan felém fordult és felvonta a szemöldökét.

– Fenség?

Intettem neki, hogy úgy van.

Szinte futottam, mikor végre megszabadultam az uraktól. A gyomrom is háborgott. Udvaroncaim már kint vártak a folyosón, egyből körém gyűltek, ugráltak, nevetgéltek.

– Az ágyúk mellett találtunk egy kutyadögöt! – újságolták. – Szerinted azt is beveszi a bolond Korogi gyomra?

– Friss dög? – kérdeztem.

– Harmadnapos megvan.

– Ez már nem támad fel – szólt közbe hátulról valaki.

Úgy nevettek rajta, hogy nekem estek közben. Az egyiküket a falhoz löktem, azt még jobban nevették.

– Fogd a késed és kanyaríts belőle egy jó darabot! – böktem az első elém kerülő léhűtőre.

– Korogiból?

– Belőle csak akkor, ha mégsem eszi meg a döghúst!

– Igyekezz! Igyekezz! – kiabáltak a lábát szedő fiú után.

Korogi az udvarhölgyek gyömöszölésén kívül egy dologhoz értett csak, de ahhoz nagyon: fogadkozott, hogy bármit meg tud enni. Fogattam neki egy élő egeret, azt tényleg elrágcsálta, bár az állat kínjában Korogi nyelvébe harapott. Utána macskát akartunk etetni vele, de csak a szakácsok kandúrjának farkát sikerült lecsapnunk karddal: Korogi azzal is elbánt. Hát most jöjjön a kutya!

– Éhes vagyok – közöltem.

– Ki nem az? – kiáltották kórusban.

Beértünk végre a termünkbe. Az asztalon még ott állt a korábbi lakoma maradéka. Az egyik kupába beleittam, majd kiköptem: valaki vizezte a borát.

– Töltsétek meg a dézsát! – szóltam oda a fal mellett váró szolgálóknak. – Levendulát hintsetek bele!

Angelitha kedves virága volt a levendula. Amíg forró vízzel megtöltötték a szomszéd szobában álló dézsát, az udvaroncaim az étel maradékával dobálták egymást. Egy félig megrágott kacsacombot én is felkaptam és úgy fejbe dobtam vele a bamba képű Ferkót, hogy az asztal alá esett. Erre ketten a vállukra kaptak és diadalmasan körbevittek.

Korogit viszont sehol sem találtuk. Talán hírét vette a kutyadögnek. Most nem is bántam: legalább nem vette el semmi az étvágyamat. A dévajabb udvaroncokat kizavartam a fürdődézsa mellől, levetkőztem és az illatos vízbe merültem. Arra gondoltam, hogy Angelitha forró ölelése vesz körül. Becsuktam a szemem. Hallottam, hogy nehéz léptekkel érkezik valaki, reméltem, a sültet és a cipót hozzák, amit kértem.

Hirtelen a hónom alá nyúltak és kirántottak a dézsából.

– Hát itt vagy! – dörrent rám György bátyám. – Most szóltak csak, hogy vége a tanácskozásnak. Mit beszéltetek? Hallottad a híreket a végekről? Adjatok már egy köpenyt a királyra, mit meredezik itt nekem?!

3.

MÁRIA CIRBOLYATOBOZA

SZENT-ANDRÁSFALVA

A lombokra meredtem. Az ágak között rezgett a nyármeleg. Csak ne lenne ilyen lassú, ilyen végtelenül körülményes ez az utazás… Ebben a hintóban öten utazunk, mellettem a dajkám, Margarethe von Poitiers bóbiskol. Elég gyenge még, pár napja vágtak eret rajta. Minden zökkenőnél felriad, mert homloka a kocsi oldalához koccan.

Ha lassítunk, néha a mögöttünk haladó hintóból áthallatszik Maria zokogása. Frau Bailleul, aki tisztje szerint valamennyi udvarhölgyemre gondot visel, ezúttal is pontosan tudta, kit hová kell ültetni. Nem akarta, hogy az én boldog ragyogásomat Maria Cerf könnyei felhígítsák, ezért őt máshová rendelte. Svetkovics Kata, Pemfflinger Katalin és a dajkám lánya, Katherina egész úton őt vigasztalták odaát.

Kicsit én is felelős voltam a bánatáért, de nem tehettem mást. Már hónapokkal ezelőtt kiderült, kit hozok el Magyarországra és ki az, aki Anna mellett marad. Nagynéném, Margit főhercegnő udvarában évek óta együtt nevelkedtünk, hogy királyok feleségei legyünk. Országok vezetésére, királyok kényeztetésére képeztek minket. Valójában Anna választott először az udvarhölgyek közül. Évek óta közös udvartartásunk volt, az ő udvarhölgyei az enyémek is voltak, és fordítva. Mivel ő ment hamarabb férjhez, igaz, csak pár nappal ezelőtt, ő választhatott, kik kerüljenek hozzá. Így lett egy udvartartásból kettő, vagy pontosan ki tudja, mennyi, hiszen Margit főhercegnőnek több városban is volt palotája. Annát a bátyám, Ferdinánd főherceg vette el. Pár napja Linzben még őket ünnepeltük. Nem csodálom, hogy valamelyik Cerf nővért feltétlenül az udvarhölgyei között akarta tudni, mert mindketten remekül értettek az ékszerekhez. Csakhogy nem Maria Cerfet, aki úgy látszik, inkább maradt volna.

Így hát most Maria – a fiatalabbik Cerf lány – sírdogált odaát, mi pedig hallgattuk. Osztoztunk a sírásán éppen úgy, ahogy az én örömömből is részesült mindenki. Eddig főhercegnő voltam, most királyné leszek. Eddig alig mozdultunk ki a Neuer Burgból, most pedig bejárjuk majd az egész birodalmat.

A birodalmamat, a birodalmunkat!

Hiába voltam nagyapám, Miksa császár kedvenc unokája, és hiába húzott felém nevelőm, Margit főhercegnő szíve is, most lesznek csak igazi kiváltságaim.

Királyné mellett szolgálni pedig mindenkinek kiváltság – bárkinek. Maria is meg fog nyugodni előbb-utóbb. Addig pedig valahogy csak elviseljük egyre halkuló szipogását. Gyóntatóm, Cordatus Konrád vele is imádkozik majd a maga ráérős, elringató hangján. Biztos vagyok benne, hogy még a legelső kocsiban utazó pápai követ, Andrea dal Borgo és Bernhard von Cles, a trentói püspök is arról beszélgetnek Cicolin doktorral, hogy senkinek sem könnyű átköltözni az udvarral. Bár, ahogy láttam, a császár követe szívesen legeltette a szemét Maria zokogástól hullámzó keblein. Pedig Frau Bailleul mindent úgy intézett, hogy illendőképpen foglaljunk helyet a hintókban, illendőképpen süssék le szemeiket még a legkevésbé rangos kamarás hölgyeim is. Már Fuxlin is tudja, habár még csak kilencéves, mikor kell a pilláit leereszteni. Azt elismerem, hogy Likerka és Maja von Prussl kisasszonyok nem tökéletes udvarhölgyek. De melyikünk az?

Nekik különben is sokat köszönhetek. Likerka és Maja kapták a verést, ha én valamit eltévesztettem. Minden hibámért, botlásomért, véletlenül levert porcelánért, elrontott ragozásért ők szenvedtek helyettem. Maja szeme barna gesztenye, szinte fénylett benne az ártatlanság. Emlékszem, szegény Likerka akkor kapta a legnagyobb pofont, amikor hangosan felkacagtam, mert Adriaan Florenszoon Boeyens, a nevelőm azt mondta, hogy „a számtan az örök és változatlan igazság meglátására képesít”. Méghogy a számtan? Hogyan? Sehogy sem fért a fejembe. De akkor még csak tízesztendős lehettem, most meg már mindjárt tizenhat leszek. Likerka és Maja arcán égtek a nekem szánt pofonok, az ő ujjaik zsibongtak a pálcaütések alatt. Ma már pontosan tudom, mire valók a számok: arra, hogy kézben tartsuk vele a birodalom kincseit. Hogy értünk dolgozzanak. Ma már tudom, hogy a számtan örök és változatlan igazságokat mutat, hogy száz arany meg száz arany, az mindig kettőszáz arany lesz. És nekem képesnek kell lennem még többet varázsolni minden javadalomból, földből, jószágból. Lodovicus kedvéért. Meg mindenki más kedvéért. Mert eddig csak Maja és Likerka szenvedett, ha hibáztam, mostantól fogva egy ország sorsa múlhat rajta. Nem fogok hibázni, le fogom nyűgözni Lodovicust!

Alig várom, hogy újra lássam! Azt hittem, hogy Anna és Ferdinánd esküvőjén már vele táncolhatok, de minden egészen másképpen alakult. Mennyivel könnyebb Annának! Egy főhercegnek nem kell a kormányzással foglalkoznia, ők annyit lehetnek együtt, amennyit akarnak. Nekem, királynéként több türelemre lesz szükségem. De tudok türelmesnek is lenni, bár nem ez a legfőbb erényem. Annyi, de annyi mindent kellett megtanulnom, és nekem mégis csak egyetlenegy dolog jár a fejemben. Pontosabban egyvalaki. Lodovicus.

Ahogy a nap magasabban kapaszkodott az égen, a hintóban egyre melegebb lett. A dajkám és az udvarhölgyeim fészkelődtek, de úgy látszik, már fáradtak, mert alig szóltak. Néha igazítottak a tenyerükbe lógó csipkén, vagy babráltak a nyakláncukkal. Barbara váratlanul csuklani kezdett.

– Bocsánat – szabadkozott.

– Beszélnem kell Szatmárival! – mondtam Likerkának.

– Az mehi-lyihhik? – kottyantott közbe Barbara, bár a csuklástól alig lehetett érteni a szavát.

– Az öreg püspök! – válaszolt helyettem szemrehányóan egykori dajkám, Margarethe. – Az a szikkadt magyar, aki elénk jött Hamburgba.

– Miért? – fordult felém Likerka is. Hosszú, vörös haját rezes csillogással vonta be a nyár eleji napsütés.

– Mihamarabb látni akarom Lodovicust! Nem akarok Komáromban várni Szent Márton napjáig. Ő addig halogatná az esküvőt!

– Szent Márton napjáig? – tátotta el a száját Barbara. – Hiszen az még majdnem egy fél év! Különben is, hol van ez a Komárom?

– Nemsokára odaérünk, kétnapi járóföld. De addig még vendégül lát minket Sárkány Ambrus – válaszolta Margarethe.

– Ah, egy újabb vidéki kastélyocska! – sóhajtott Barbara.

– Türelem, türelem, Szent-Andrásfalvától már nincs messze Komárom!

– De Buda nagyon is! – vetettem közbe. – Éppen ezért beszélek Szatmárival.

– Sokat öregedett, mióta utoljára láttam – közölte Margarethe és az ablakon kilesve a Dunát kereste a szemével.

– De még helyén az esze! És ha Lodovicus őt küldte elém, bizonyára hallgatni fog a szavamra. Meg kell mondanom neki, hogy most mindennél fontosabb, hogy találkozzunk.

– Szatmári György nem éppen azért van itt, mert Lodovicusszal nem tudtok találkozni? – kérdezte Likerka, de rögtön ráébredt, hogy jobb lett volna, ha csendben marad.

– Likerka, a püspök azért van itt, mert Máriának méltó kíséret jár! Ezt a magyarok éppen olyan jól tudják, mint te – dohogott Margarethe.

– De nekem nem kíséret kell, hanem Lodovicus! – közöltem. Úgy éreztem, szétfeszít a türelmetlenség.

Miért nem értik meg, hogy vártam már eleget? Igazából mást sem tettem egész életemben, csak erre vártam. Szatmári Györgyre is azért emlékszem, mert ott állt Lodovicus mellett, amikor Bécsben nagyapám, Miksa császár a magyar, a cseh és a lengyel királlyal találkozott. Hány éves lehettem akkoriban? Kilenc talán… Vagy nyolc? De már akkor tudtam, hogy az a fiú, az a kicsi király lesz majd a férjem. Mert ő már akkor is király volt, fenség.

Pontosan elmondták előre, melyik küldöttség milyen sorrendben fog felvonulni azon a királytalálkozón, amelynek se addig, se azóta nem volt párja. De engem csak az érdekelt, mikor jönnek végre a magyarok. Hiába vonultak a nemesek mindenféle káprázatos öltözékben, hiába feszített nyolcszáz huszár, mihaszna lobogtak a fehér-vörös zászlók, én csak a kürtösöket vártam, mert ők jelezték a király jövetelét. Az én Lodovicusom érkezését. Persze abban a végtelen forgatagban még végig kellett nézni a bárók és hercegek páváskodását, meg hogyan düllesztik a mellüket az őrgrófok, kamarások, udvarmesterek. Aztán végre ott jött ő is! Egyenesen ült a nyeregben, aranyos, vörössel átszőtt bársonyruhában. Már a haja színéből lehetett látni, hogy különleges.

– Megőszült a kiskirály? – súgta mellettem valaki.

– Csend legyen! – szisszent Margarethe. – Nem látod, hogy szőke?

Valójában sem szőke, sem ősz nem volt. Hosszú, göndör haja a nyeregre lógott, és színe akár az angyalok szárnya. De amikor közelebb értek, a szemét is meg tudtam figyelni. Kék volt, mint eső után az ég. Sötét és világos.

Sokáig észre sem vett engem, csak a nagyapámat, Miksát figyelte. Mintha mindent meg akarna tanulni, mintha éppen olyan akarna lenni, mint ő. Engem hercegnőként arra intettek, hogy süssem le a szemem, álljak egyenesen. Lodovicusnak biztosan mást tanítottak, mert látszott, hogy mindent alaposan megnézett, megfigyelt és esze ágában sem volt lesütni a szemét. Sőt kérdéseket tett fel a mellette állóknak.

Igen, akkor jegyeztem meg Szatmári Györgyöt is. Bár Bécsben még nem sejtettem, hogy amikor eljön az esküvőnk ideje, amikor végre találkozhatnánk, Lodovicus őt küldi majd maga helyett. Azt elismerem, hogy értelmes ember. Bejárta a fél világot, minden királyi udvarban megfordult. Okos, éppen ezért pontosan tudja, mit kell nekem mondania.

– A határok védelme, fenséges asszonyom… – Így szólított, mintha máris Lodovicus felesége lennék. Pedig csak a menyasszonya voltam. Bár, ha úgy vesszük, annak idején összeadtak bennünket akkor, ott, Bécsben. De hát az csak a birodalmak miatt volt, mert mindenkinek tudnia kellett, hogy Magyarország éppen úgy Miksa birodalmához tartozik, mint a csehek és a lengyelek földje.

De Szatmári már a megszólítással elérte, hogy megenyhültem, és türelmesebb lettem. Valóban, ha egy királyhoz megyek feleségül, bele kell törődnöm, ha uralkodói feladatai elszólítják. Én mégsem szipoghatok, mint az udvarhölgyem!

Különben is, a napok gyorsan telnek. Már tudom is, melyik ruhámat fogom felvenni holnap. Semmiképpen sem azt, amelyikben Lodovicusommal találkozni szeretnék. Valami lenyűgözőt, ami egyszerű, ugyanakkor erőt sugall. A karmazsin bársonyruhámat! Azt, amelyiknek a válla körül és a mandzsettáján is aranyhímzés fut körbe. Tavaly abban festett le Schwaz. Jól sikerült az a kép, mindenki azt mondja, gyönyörűnek látszom rajta – csak éppen öregnek. Mintha legalább húszéves lennék! Egyedül az ujjaim éppen olyanok, mint a képen, aprók és vékonyak.

Sárkány Ambrus kastélyához közeledtünk. A Duna felől érkező fáradt szél ismeretlen szagokat hozott. Más vidék, más illatok – majd megszokom. Egyre több kiáltás, kurjongatás hallatszott, ahogy az engem kísérő küldöttség minden fogata, hintója megtalálta a helyét. Szent-Andrásfalván sok szájtáti futott össze a tiszteletünkre, még a templomot is felvirágozták. Éhes voltam. Azon kaptam magam, hogy lábammal topogok a hintó padlóján. Azt tudtam, hogy ma már értelmetlen lenne tovább hajtani az egész küldöttséget, de elhatároztam, addig nem nyugszom, míg mihamarabb nem találkozom a jegyesemmel. Ráérek később is megismerkedni a grófokkal, bárókkal, ilyen-olyan tisztviselőkkel. Holnap szombat, ha lehet, már reggel indulunk!

Frau Bailleulról már csorgott a verejték, mire végre az én hintóm is a kastély elé gördült. Közel kétszázan utazunk együtt. Hogy ki hol tölti az éjszakát, az az aludvarmester gondja. Valahogyan csak megoldja. Lesz helye az étekfogóknak, istállósoknak, pohárnokoknak és az udvarhölgyeknek is. Persze, ha az udvarmesteremet, Hans von Labrist nem gyötörné a hasgörcs, mióta elindultunk, bizonyára jobban kézben tartaná a vonulást, de nincs mit tenni, ma be kell érnünk a helyettesével, az aludvarmesterrel. Talán Frau Bailleul is azért ideges, és kapkodja a levegőt, mert csöppet sem elégedett azzal, hogy a ceremóniamester és Cicolin doktor tanácstalanul toporognak a bejárat előtt, a ruhatáramért felelős kamarás pedig még meg sem érkezett.

Mindenki azért töri magát, hogy hivatalos kísérőim, a trentói püspök és Borgo, a pápai követ – aki tulajdonképpen nagyapám mindent látó szeme – ne vegyenek észre semmit a felfordulásból. De azt hiszem, nem kell tartaniuk ettől, mert vendéglátónk, Sárkány Ambrus érti a dolgát. Máris fürge szolgálólányok libbennek elő, és folyik az édes vörösbor a kupákba. Bár az még így is mindenkinek feltűnik, amikor Hans von Labris úgy pattan ki a hintójából, mintha kígyó marta volna meg, és az első alkalmas bokorba rohan. Úgy látszik, nem bírja a fűszeres magyar kosztot. Barbarát szalajtom, kerítse elő Szatmári Györgyöt. Nem telik bele sok idő, a püspök már ott is áll előttem. Ezek szerint nem csak az esze vág rendesen, a lábait is gyorsan tudja szedni. Gyóntatóm, Cordatus Konrád is odasietett, és illendő távolságra tőlem megállt.

– Holnap induljunk Budára, püspök úr! – vágtam rögtön a közepébe. Szatmári erre egy szót sem szólt, sőt mintha még szorosabbra zárta volna a száját.

Köhintett párat, mint aki a torkát köszörüli. Végtére csak megszólalt.

– Fenség, néhány dolog most úgy tűnik, akadályt gördít az uralkodó útjába…

– Azt hiszem, a bátyám, Károly, a Szent Római Birodalom császára kívánsága is pontosan ugyanez lenne. Mihamarabb tartsuk meg a menyegzőt! – folytattam. A Szent Római Birodalom kezdőhangjait külön erővel pattintottam ki ajkaim közül, érezze erejüket.

– Tisztelettel felhívnám a figyelmét, fenséged, hogy másra kell most gondolni! – hajtotta meg magát kissé a püspök, mintha bizony ettől nagyobb súlyt kapnának a szavai.

– Mi másra? – fakadtam ki. – Talán a vacsorára?

Cordatus Konrád, a gyóntatóm, felkapta a fejét, mintha csak imádságban zavartam volna meg.

– Veszedelemben az ország… – felelte csendben Szatmári.

– Ah, egy ország mindig veszedelemben van! Hol a nemesek elégedetlenkednek, hol a parasztok lázadoznak. Járványok, sáskák, jégverés…

Szatmári György szaporán pislogott párat, mély levegőt vett, mielőtt válaszolt volna nekem.

– Itt most másról van szó. Hidd el, drága fenség, királyunk már rég itt lenne, ha tehetné! Olyan veszedelem tartja vissza, amely még ezeknél is súlyosabb. Különben már rég ide sietett volna üdvözölni a mátkáját.

– Mi lehet sürgősebb, mint a jövendőbelije? – néztem mélyen a szemébe.

– Ellenség fenyegeti Magyarországot. A pogány hadak… – kezdett volna bele a püspök egy újabb, cirkalmas körmondatba, de nem volt türelmem végighallgatni.

Közbevágtam.

– A törökök. Pontosan tudom, évek óta gond van velük a határok mentén. Éppen azért ragaszkodom hozzá, hogy találkozzak vele. Mert a kettőnk ügye, egyben a birodalom ügye is!

– Fenség! – csak ennyit mondott Szatmári György. Hangjából lehetett érezni, ha bár nagyon nem szívesen, de meghajolt akaratom előtt. Udvaroncokat intett maga mellé, és csendes parancsokat osztogatott.

Udvarhölgyeim koszorúja összezárt körülöttem. Likerka, az időközben kissé megvigasztalódott Maria Cerf és Barbara is velem együtt várta, hogy a terített asztalok mellett mindenki megtalálja a helyét.

– A magyarok hallal várnak minket – lépett mellém Margarethe, a dajkám. Persze, böjti nap van, péntek.

Sárkány Ambrus a házigazda Szatmári Györggyel és Wolfgang Prunnerrel, a ceremóniamesteremmel egyeztetett. A tágas teremben többtucatnyi széles asztal várta, hogy a teríték mellé behordják az ételeket is. Odakint még derengett az ég alja, de idebent már fáklyák és gyertyák lobogtak, hogy a szent-andrásfalvaiak megmutassák, kitesznek magukért. Hallé és füst szaga csapta meg az orrunkat és a kemencéből frissen kiemelt cipók semmivel össze nem téveszthető illata. Habár Wolfgang Prunner tiszte lett volna, hogy mindenki megtalálja a helyét, a ceremóniamester inkább a vörösboros kupákkal volt elfoglalva. Persze úgy tett, mintha tudós beszélgetést folytatna, de mind tudtuk, hogy csak feleslegesen locsog.

– Szerintem a püspököt is az újvilági szörnyekkel riogatja – súgta oda Likerka Barbarának.

– Az egylábúakkal? Vagy az emberevő sellőkkel?

– Teljesen mindegy! Látszik, hogy a püspök egy szavát sem hiszi.

– Tudós ember, Prunner nem fogja elszédíteni – szögezte le Frau Bailleul, és tapintatosan mindenkit az őt megillető helyre terelt. – Megint nekem kell Wolfgang helyett intézkednem… – pufogott magában.

A mi asztalunknál kapott helyet a házigazda, Sárkány Ambrus, és habár büszkén tálaltatta fel a fogásokat, látszott rajta, hogy meg van illetődve. El kell ismernem, hogy a sáfrányos halászlé remekül sikerült. Sárga olajfoltok úsztak a tetején. Mellé szépen fonott, apró zsömléket szolgáltak fel. Mindenki tapsolt, amikor egy ügyesen szerkesztett taligán, egy jól megtermett sült vizát toltak be. Mindkét ajtónállóm Cristof. Hatalmas termetűek, de biztos vagyok benne, hogy az a hal még náluk is nagyobbra nőtt. El sem tudom képzelni, hogyan sütötték meg. De a magyarok találékonyak. Nemcsak hogy megsütötték a tiszteletemre, de körbeügyeskedték színes zöldségekkel. Sebestyén, az étekfogóm kérdőn nézett rám. Ismert már annyira, hogy tudta, az efféle tálakból magam szeretek válogatni. Türelemmel kivárta, míg rámutattam a nekem kedves falatokra. Pontosan tudta, hogy a viza oldalából melyik részt vágja le nekem. Elefántcsont nyelű kése gyakorlottan hasította a hal ropogósra pirult bőrét. Még csak két éve szolgál mellettem. A budai városbíró ajánlotta udvaromba a nővérével, Pemfflinger Katával együtt, aki már régóta szolgál engem. Sőt, a barátom. De látszik, hogy a két testvér is szereti egymást, ha idejük engedi, gyakran beszélgetnek.

– Jó jelben járt a hold, ahogy kell, jobb kéz felől vették véremet, aztán mégis megmaradt ez a dagadás – panaszkodott valakinek Wolfgang Prunner, a ceremóniamesterem.

– Hát, nem mindenkinek használ az érvágás. Meg ilyen hűvös időben amúgy sem tanácsos. Ilyenkor az emberben megsűrűsödik a vér…

A társalgás zsongássá sűrűsödött a fejemben. Cseppet sem érdekelt, miért nem sikerült Prunner érvágása. Inkább azon gondolkodtam, mi minden változik majd körülöttem, ha királyné leszek. A legkedvesebb embereim, udvarhölgyeim velem maradnak. A ruháimat, ékszereimet, írószereimet, kedvenc könyveimet, jegyzeteimet is hozom magammal – vagyis rövidesen utánam küldik őket. De nagynéném, Margit főhercegnő, aki anyám helyett anyámként szeretett, és aki királynéhoz méltóan szólt hozzám már akkor is, amikor még csak tejfogak voltak a számban, nem kísérhetett el. Brüsszelben, Mechelenben és Antwerpenben otthon éreztem magam. Az utóbbi években az innsbrucki Neues Burgban is minden szobát, szegletet, fűszálat megismertem, a város háztetőin, a hegyek ormán megnyugodott a szemem… De mi lesz a magyarok földjén? Sok mindent tanultam róluk, mégis keveset tudok. Lodovicusom szereti őket, annyi bizonyos. Büszke, nyakas nép. Bíznak a saját erejükben, igazukban. Csakhogy ahány magyart kérdezel, annyiféle igazságuk van. Nehéz rajtuk kiigazodni. Majd megfigyelem őket. Lesz rá időm. Illatos idő – egy egész élet.

Legalábbis akkor még így gondoltam.