A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jim Towey: To Love And Be Loved. A Personal Portrait of Mother Teresa

Simon & Schuster, 2023

Copyright © Jim Towey, 2023

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Rácz Judit, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Jackie Seow

Borítófotó © Michael Collopy

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 438 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Mária, Isten anyja tiszteletére

„Aztán így szól a király a jobbján állókhoz: Jöjjetek, Atyám áldottai, vegyétek birtokba a világ kezdetétől nektek készített országot! Éhes voltam, és adtatok ennem. Szomjas voltam, és adtatok innom. Idegen voltam, és befogadtatok. Nem volt ruhám, és felruháztatok. Beteg voltam, és meglátogattatok. Börtönben voltam, és fölkerestetek. Erre megkérdezik az igazak: Uram, mikor láttunk éhesen, hogy enned adtunk volna, vagy szomjasan, hogy innod adtunk volna? Mikor láttunk idegenként, hogy befogadtunk volna? Mikor láttunk betegen vagy börtönben, hogy meglátogathattunk volna? A király így felel: Bizony mondom nektek, amit e legkisebb testvéreim közül eggyel is tettetek, velem tettétek.”

Mt 25.34–401

Bevezetés Anya, ahogy én ismertem

Ha nem másokért élsz, nem érdemes élned.

Teréz anya

1997. szeptember 13.

Délután kettőkor érkeztem a kalkuttai Szent Tamás-templomba Teréz anya állami temetésére. Két órával korábban szálltunk le a repülőtéren a first lady, Hillary Clinton vezetésével érkező hivatalos amerikai delegációval. A delegáció többi tagja elment, hogy pótolja a hiányzó alvást, de a velünk utazó két nővér a Szeretet Misszionáriusai közül azonnal az Anyaházba ment, hogy csatlakozzon többi társához, akik eljöttek Kalkuttába.

A világ minden sarkából érkeztek a temetésre királynők, államelnökök, magas méltóságok és hírességek, valamint három amerikai tévécsatorna és a CNN riporterei. (Ugyanez a nemzetközi sajtókülönítmény közvetített egy héttel korábban Diana hercegnő temetéséről.) A város minden felső kategóriás szállodája dugig volt. Az amerikai delegációt a két legelőkelőbb szállodában – az Oberoiban és a Taj Bengalban – helyezték el, de engem most nem érdekelt az alvás. Amennyire csak lehetett, közel akartam jutni Anyához.

Ezen a korai órán is tömeg nyüzsgött a százötven éves templom körül, a bejárat közelében pedig néhány tucat nővér beszélgetett halkan. Anyát itt ravatalozták fel, egy hétig feküdt itt, s több százezren vonultak el indiai zászlóba bugyolált teste mellett. Végső nyughelyére ugyanazon az ágyútalpon fogják szállítani, amelyen Mohandász Gandhi holttestét vitték 1948-ban. Katonák és városi rendőrök álltak készenlétben, bár maguk a nővérek szépen őrizték Anyát. Beléptem a templom szentélyébe, és csatlakoztam az ott virrasztó szép számú nővérhez. Nem sok szem maradt ott szárazon.

Teréz anya meglepően jól megőrizte a formáját. A balzsamozók, akik közvetlenül a halála után Bombayből Kalkuttába jöttek, büszkék lehettek a munkájukra. Segítségükre volt a hat sietősen beállított légkondicionáló készülék, amelyek bátran küzdöttek a gyötrő szubtropikus forrósággal. Anya arca azért mégis kicsit hamuszínű, a keze-lába színtelen volt. Sötét arcbőre miatt indiainak látszott. Jellegzetes száriját viselte, a kezében tartott rózsafüzér végigterült a testén – egy régi autós utazásunk alkalmával amikor imádkoztunk, rózsafüzért cseréltünk. Teste most olyan volt, mint egy szenté. Halála estéjén Gertrude nővér óvatosan fiolákba gyűjtött a véréből, hogy relikviaként megőrizzék. (Később adtak nekem egy ilyet.) Amikor Anya koporsójához értem, az egyik nővér adott néhány medaliont. Átvettem őket, meg a rózsafüzért, és Anya meztelen lábához érintettem őket. Most, a holtteste előtt térdelve, szabadon gyászolhattam őt. Nem csak a szomorúság könnyeit hullattam. Hála töltött el Isten és ez iránt az asszony iránt, aki oly sok örömöt adott nekem.

Ahogyan a keresztény naptár Krisztus születése előtti és utáni korszakra osztja az időszámítást, az én életemet is világosan fel lehet osztani két jól megkülönböztethető korszakra: Anya előttire és Anya utánira. A vele való találkozás nemcsak a gondolkodásomat és cselekedeteimet formálta át, hanem végső soron minden jelentős döntésemet befolyásolta: hogy milyen munkahelyeket választottam, kit vettem feleségül, milyen házban lakunk, hogyan töltöm a napjaimat. Anyát életének utolsó tizenkét évében ismertem, vagyis 1985-től haláláig, 1997-ig. Én voltam az ügyvédje, valamint a Szeretet Misszionáriusainak jogtanácsosa (ezt a munkát ma is végzem), de ami ennél fontosabb, a barátja voltam, Anya pedig az én barátom. Kisebb és nagyobb ügyekben volt a vezetőm, és megengedte, hogy segítsek neki, ahol tudok. Megmutatta, hogy a mindennapi dolgok kínálják Isten szolgálatának legnagyobb lehetőségeit: „Kis dolgokat véghez vinni nagy szeretettel.” Nem túlzok, ha azt mondom, megtanította nekem, hogyan éljek és hogyan szeressek.

Oly sok emlék rohant meg, ahogy ott térdeltem Anya lábánál a Szent Tamás-templomban! Minden öröm, ami feleségemmel és gyermekeinkkel osztályrészemül jutott, visszavezethető ahhoz a sorsszerű naphoz 1985-ben, amikor Teréz anya fogadott Kalkuttában és elküldött a Kalighatba, a haldoklók számára fenntartott otthonába. Ő juttatott el engem Jézushoz – nem Jézus fogalmához, nem is a kétezer évvel ezelőtti történelmi figurához, hanem az élő Istenhez, akihez a hit által kerülhetünk közel.

Gondoltam azokra az emberekre is, akikkel általa kötöttem barátságot. Azok közül, akiket legjobban szerettem, sokakkal csak azért találkoztam, mert közel álltak Anyához: például Sandy McMurtrie-vel és a filmrendező Jan Petrie-vel. Naresh és Sunita Kumar, az a kalkuttai házaspár, akik jóformán Anya családja voltak, nekem is családom lettek. Gondoltam a sok nővérre a Szeretet Misszionáriusaiból, akiket az évek során megismertem és megszerettem, meg az atyákra, akikkel Tijuanában laktam, és akik egy életre a testvéreim lettek.

Leginkább azonban a „legszegényebbeknél is szegényebbekre” gondoltam, a sok haldokló férfira és nőre, akikkel a Béke Adománya AIDS-otthonban találkoztam, meg a szegénykonyha rendszeres látogatóira, akikkel összebarátkoztam. A legnyomorultabbakról azt mondta, ők „Jézus, a szegények legszegényebbikének gyötrelmes álruhájában”. Ezt a hitét Istennek a szegény emberekben való jelenlétére alapozta, Jézus tanítására Máté evangéliumából:

„Mert éhes voltam, és adtatok ennem. Szomjas voltam, és adtatok innom… Beteg voltam, és meglátogattatok… amit e legkisebb testvéreim közül eggyel is tettetek, velem tettétek.”

Ez a bibliai idézet szerepelt a Szeretet Misszionáriusai küldetésének középpontjában, s Anya a „velem tettétek” szavakat csaknem mindig belefűzte nyilvános előadásaiba vagy magánbeszélgetéseibe. A hite azt mondta neki, Istennel beszélget, amikor a szegényeken segít, ezért különböztette meg a saját és a nővérek munkáját a szociális munkától. Egy interjúban egyszer azt mondta: „A munkánk nem más, mint az Isten iránt érzett szeretetünk kifejezése. Ki kell öntenünk a szeretetünket valakire. És a szeretetünk kifejezésének eszközei az emberek.”

A kapcsolataim azokkal az emberekkel, akiket a Szeretet Misszionáriusai szolgáltak, Teréz anya keze nyomát viselték. Esélyem sem lett volna, hogy találkozzam velük, ha Anya nem hív, hogy érintsem meg „Jézust a gyötrelmes álruhájában”, mert lassan, fokozatosan megértettem, hogy ők valóban azok.

Az ő emlékük számomra Isten szerető világi jelenlétének legelevenebb bizonyítéka, a hajlandókat és nem hajlandókat egyaránt befogadó hatalmas kegyelemé, és a Teréz anyának járó hálámé azért, hogy teljességgel megváltoztatta életem folyását. Hullámokban öntött el a hála érzése ott, a Szent Tamás-templomban, de a szomorúság is. Teréz anya örökre elment, többé már nem telefonálunk, nem repülünk együtt.

Ahogy ott imádkoztam 1997. szeptember 13-án kora reggel, nem hagyott nyugodni egy kérdés, amely már egy ideje nem eresztett: Miért én? Miért én kaptam meg ezt a kiváltságot, hogy kapcsolatba kerülhettem Teréz anyával? Az biztos, hogy nem érdemeltem ki. Tudom, miféle bűnös voltam azon a napon, amikor találkoztunk, és emlékszem, milyen érzéssel segítettem annak a beteg embernek a Kalighatban: nem valami jó célt követtem, hanem túlságosan büszke voltam ahhoz, hogy a szolgálatban lévő nővérnek bevalljam, nem akarok hozzányúlni ahhoz az emberhez. Még mindig ugyanaz a bűnös ember vagyok. Akkor miért én? Akkor este nem tudtam a választ, de már tudom.

Azt hiszem, Isten három okból küldte nekem Teréz anyát. Először is, mert rettenetesen szükségem volt rá. Bűnös voltam, aki szerette a földi örömöket, és ezt az utóbbi harmincöt évet is pusztán ezek élvezetével töltöttem volna Anya nélkül és az általa megmutatott mennyei kegyelem nélkül. Céltalan életet éltem, és ő befogadott. Az első évek alatt az ő szeretete és jó szíve segített hozzá, hogy felismerjem, milyen megtört ember vagyok, és mennyire szükségem van Istenre, az ő gyógyító érintésére. Bizonyos értelemben addig ápolt, amíg visszakaptam az életemet. Megtanított arra, hogyan imádkozzam, hogyan szeressem Istent és fogadjam be az egyházi szentségeket, mert tudta, ha nem teszem, újra elvesznék.

Azonkívül nekem adta a Szeretet Misszionáriusait, a rájuk bízott szegényeket és azokat a csodálatos embereket, akik önkéntesként szolgálták őket, hogy jó társaságban legyek, és ne térjek le az útról. Anya szeretete ráébresztett az igazi hivatásomra. Anyai szíve segített, hogy teljesen elfogadjam azt. Ez a második ok, amiért Isten elvitt Anyához, hogy segíthessem a Szeretet Misszionáriusait, amikor ő már nem lesz. Megtartottam a fogadalmamat, amelyet neki tettem, amikor meglátogattam a kórházban, és továbbra is megtartom, mindaddig, amíg a szolgálataim szükségesek és hasznosak lesznek.

Végül pedig bizonyosra veszem, hogy Anyával szerzett tapasztalataim és élete utóbbi tizenkét évében tett megfigyeléseim másoknak is hasznára válnak. Mindaz, amit tanultam tőle az életről, a szeretetről, az öregedésről és arról, hogy kerüljek közel Istenhez, megérdemli, hogy megosszam.

Az embereknek meg kell ismerniük azt az Anyát, akit én megismertem.

Ez a könyv arról a Teréz anyáról szól, akit élete utolsó évében megfigyeltem és tanulmányoztam. Sokan álltak jóval közelebb hozzá, főképp a Szeretet Misszionáriusai család tagjai. Annak különösen tudatában vagyok, hogy úgy tűnhet, mintha kihasználnám a barátságunkat (megjegyzendő, hogy a könyvből származó bevétel mind az ő munkájával kapcsolatos jótékonysági szervezeteknek, valamint a nővéreknek és atyáknak jut majd). A könyv megírásával az volt a célom, hogy olyannak mutassam meg őt, amilyennek én ismertem – nem tökéletes, műanyag szentnek, amilyenné sokak számára óhatatlanul vált, hanem élő embernek, akinek barátai voltak, aki szerette a csokoládét, aki vicceket mesélt, és olykor haragos is tudott lenni. Embersége, összes kedvességével és törékenységével együtt, még inkább különlegessé teszi életét és munkásságát.

Egész életemben vezettem naplót, az Anyával töltött évek alatt pedig bőséges feljegyzéseket írtam. Emlékezni akartam, és mindent elmesélni a gyerekeimnek. Dobozszámra vannak levelek és egyéb anyagok, amelyek Anya jogi képviseletével kapcsolatosak (a Szeretet Misszionáriusai szervezete, a Mother Teresa Center, amelynek feladata Anya hagyatékának terjesztése és védelme, hozzájárult, hogy mindezt az információt közzétegyem). Az itt közölt történetek alapját a naplóim és egyéb dokumentumok, valamint az a sok-sok órányi beszélgetés képezik, amelyeket a barátaival és nővérekkel folytattam, különösen azokkal, akik a Szeretet Misszionáriusainak megalapításánál vele voltak.

Immár huszonöt éve, hogy Anya nincs velünk, s ez a könyv róla mint emberről szeretne tanúságot tenni. Remélem, olvasóim érezni fogják, mit jelentett egy élő szenttel barátságban lenni: milyen alázatra késztető, erőpróbát jelentő – olykor frusztráló – volt olyan ember közelében lenni, aki ennyire szerette Istent. Szent asszony és a leggyengédebb Anya volt, életem nagy áldása, hogy ismerhettem, és vele együtt szolgálhattam.

1. fejezet Kalkutta

A szegények az emberiség reményei és megmentői.

Teréz anya

Teréz anyát legkönnyebben úgy lehet megérteni, ha Kalkuttára gondolunk. A hatalmas indiai metropolisz számára a 20. század a nagy politikai felfordulások évszázada volt, amelyet árvizek, éhínség és számos menekültválság kísért. Anya életének első évtizedében, amelyet ebben a városban töltött, a lakosság csaknem megkétszereződött, s mire 1997-ben meghalt, csaknem újból kétszer akkora lett. Az utóbbi huszonöt évben nagyot haladt előre, de még mindig milliók élnek nagy szegénységben, megfelelő étel és orvosi ellátás nélkül, az amerikaiak legtöbbje számára elképzelhetetlen egészségügyi körülmények között.

Ám ahol más mocskot, nyomort és nélkülözést látott, Teréz anya Isten gyermekeit látta, akik az Ő képére teremtettek. Mindenkiben látott méltóságot, valami becses dolgot. Még Kalkutta legszegényebbjeiben is felismerte a vágyat, hogy tartozzanak valahová. A város kétségbeesett nyomora tette Teréz anyát azzá, aki lett. Az elhagyott gyerekek és a leprások segítséget kértek, és ő lett mindannyiuk Anyja. A szenvedő Kalkutta volt Teréz anya lelki otthona, az a hely, ahol valami szépet alkothatott Isten számára.

Huszonnyolc éves voltam, Mark Hatfield oregoni szenátor jogásza és tanácsadója, amikor Teréz anyával találkoztam. A főnököm a szenátus Appropriációs Bizottságának elnöke volt, és egy ilyen befolyásos pozíció az alkalmazottak számára is különféle előnyökkel jár. Az 1985-ös nyári törvénykezési szünetben tényfeltáró küldetésre küldtek Malajziába, Hongkongba és a thai–kambodzsai határra. Hatfield volt az egyetlen szenátor, aki az amerikaiak vietnámi beavatkozása ellen szavazott, s a háború befejezése után a menekültek védelmére és elhelyezésére alakult kongresszusi bizottság vezetője lett. Úgy érezte, erkölcsi kötelességünk támogatni azokat, akiket azért üldöznének, mert segítettek az amerikai hadseregnek. Elküldtek azokba az indokínai menekülttáborokba, ahol sok ezer menekültkérvényt kezeltünk, és sok száz millió dollárt elköltöttünk.

Hatfield a Déli Baptisták mélyen hívő tagja volt, és Teréz anyát már az 1970-es évek elején megismerte, jóval azelőtt, hogy Anya világszerte ismertté vált. Röviddel azelőtt, hogy Hatfield munkatársa lettem, Anya ellátogatott a szenátor irodájába a Kongresszus épületében. Mivel a hivatalos feladatom épp arra a környékre szólított, ahol Anya élt, egy udvariassági látogatás könnyen elintézhető volt, és főnököm elintézte számomra a megfelelő ajánlást.

Mint mindenki más, én is szent asszonyként ismertem, aki a szegények között lakott, és azoknak a kétségbeesett embereknek segített, akikkel senki sem törődött. II. János Pál pápa, akit nagyon csodáltam, nagy érdeklődéssel viseltetett iránta, és gyakran fotózkodott vele. Washingtoni barátaim, Jan és Randy Sterns pedig örökbe fogadtak egy gyereket Teréz anya egyik indiai árvaházából. A kislány, Natasha Gabriella energikus, jókedvű gyerek volt, s amikor láttam, elgondolkoztam azon, milyen munkát is végez Teréz anya. Jan javaslatára elolvastam Malcolm Muggeridge róla írt, Something Beautiful for God (Valami szépet Istennek) című könyvét. Muggeridge kissé cinikusan viszonyult a szervezett valláshoz – mint ahogy én is –, így Anya iránti csodálata még kíváncsibbá tett. Meglepő volt, ahogy egy agnosztikus reagált az Anyával töltött időre: „Nekünk, akiknek nehéz ésszel fölfogni Krisztus nagy szeretetadományait… egy ilyen ember, mint Teréz anya, valóságos istenajándéka. Ő maga ez a szeretet; általa elérhetjük, kezünkben tarthatjuk, beépíthetjük magunkba.” Anya és indiai tevékenysége láthatóan mélyen megérintette Muggeridge-et.

Alig vártam, hogy elmondhassam az embereknek, hogy voltam Kalkuttában, és találkoztam Teréz anyával. Ez volt ennek a kirándulásnak a látszólagos célja. De titokban azt is reméltem, hogy valamiképpen majd meggyógyít engem, ahogyan Jézus meggyógyította a vakokat. Nagyon jó munkám volt, széles baráti köröm, ennek ellenére a washingtoni életemet üresnek éreztem. Éppen az ellenkezője volt mindannak, amit Muggeridge írt újdonsült barátjáról, aki jókedvűen, lelkesen élte meg a keresztény evangéliumot és a katolikus hitet. Azt reméltem, hogy ha személyesen találkozom vele, az majd újra fellobbantja bennem a spiritualitást, visszatérít az utamra, ahogyan Muggeridge-dzsel tette.

Mindig katolikusnak vallottam magam. A vallás segített a felszínen maradnom hányatott gyerekkoromban. Tízéves voltam, amikor a szüleim elváltak. Anyám öt gyereket nevelt a floridai Jacksonville-ben, mindegyikünket katolikus iskolába járatott, és elérte, hogy vasárnap templomba járjunk. Igaz hite és szeretetre méltó áhítata nagy hatással volt rám. De mire 1974-ben a Floridai Állami Egyetemre kerültem, a katolikusságom és heti templomba járásom inkább arról szólt, hogy érdekesebb legyek a lányoknak, semmint az Istennel való igazi kapcsolódásról. Az egyház tanításai közül azokat, amelyek áldozatokat követeltek tőlem, egyszerűen figyelmen kívül hagytam. Csúnyán beszéltem, ha ezzel megnevettettem az embereket, mindennapi élvezetté vált számomra a szerencsejáték, az ivás és a szexualitás, és gond nélkül hazudtam, ha azzal megoldható volt valami.

A bűn érzetét egészen eltompította, hogy jól ismertem azt. Pascal írja le ezt a legjobban: „A gonoszoknak »nyelvök eljárja a földet«, vagyis szeretik a földi örömöket.”2 Az én nyelvem is a földet járta. Önző törekvéseimben megsértettem olyanokat, akik igazán szerettek, többek között egyetemi barátnőmet is, akinek a szíve szakadt meg, amikor nem vettem feleségül. Valójában afféle kényelmes, kulturális katolikus voltam, aki parancsokat osztogatott Istennek. Bob Dylan az efféle lelkekről, amilyen én voltam, így énekelt:

Gondolkodtál-e valaha azon, Isten mit kívánhat?

Azt hiszed, csak egy kifutófiú, aki teljesíti kósza vágyad.

Mikor ébredsz már föl, mikor ébredsz föl,

Mikor ébredsz föl, hogy megerősítsd, ami megmaradt?

Ám kilenc hónappal a délkelet-ázsiai utazásom előtt Isten fölébresztett. Barátom, Jimmy öngyilkos lett. Jimmy igazi versenyzőtípus volt: 198 centi magas center az egyetemi kosárcsapatban, s ugyanakkor az egyik legjobb filozófiából is. A klasszikus irodalom szerelmese és gyakorló katolikus volt, úgyhogy minden szinten kapcsolódtunk egymáshoz. Elválaszthatatlanok voltunk. Diszkókba, kocsmákba jártunk, golfoztunk és teniszeztünk, napoztunk a strandon, duplarandiztunk. Ugyanannak a baráti társaságnak voltunk a tagjai, együtt mentünk nyári vakációra, és abban is versenyeztünk, hogy kinek jobb a fanyar humora. Én voltam a vőfélye, amikor feleségül vette szép egyetemi társnőjét. Még öt év se telt el, s egy kétségbeesett pillanatában leugrott az Interstate 95-ös autópálya gyalogos felüljárójáról a floridai Lantanában, a dél felé tartó forgalomba.

Kudarcot vallottam a barátommal. Tudtam, hogy Jimmy küszködik: túl sokat ivott, és utolsó washingtoni látogatása katasztrofálisra sikerült. Számára minden sötét és elrettentő volt, a friss válásától kezdve a sikertelen próbálkozásáig, hogy egy kosárlabdacsapat főedzői állását megkapja. Nem tudott leszállni lelki hullámvasútjáról. Az egyik pillanatban sírt, és Istenhez könyörgött segítségért, a következőben mániákusan ismételgette bajait a volt feleségéről és összeomló karrierjéről. Zilált állapotban érkezett hozzám Washingtonba, néhány nappal később meg még ziláltabban távozott. Ám amikor kétségbeesve, összefüggéstelenül hadoválva fölhívott, alig egy héttel az öngyilkossága előtt, ahelyett hogy azonnal Floridába mentem volna, otthon maradtam. És most már vége. Gyötört a bűntudat, a hitem megingott. Egy szerető Isten hogyan engedhette meg ezt? Hol volt, amikor Jimmy szenvedett? Miért nem küldött oda engem, hogy a segítségére siessek?

A Jimmy halála utáni hónapokban a munkába temetkeztem. Kevesebbet imádkoztam, és többet ittam. Szokásos rossz cinizmusomat egyre táplálták a hamis társasági rituálék és a Capitol Hill érdekhajhász barátságai. Saját álszentségem alapján azonnal ráismertem ugyanarra másokban. Külsőre jó fickónak látszottam, aki munkájában sikeres, társaságban mulatságos, és látszólag vallásos is. Még a tanításba is belekontárkodtam kicsit, belvárosi gyerekeket korrepetáltam, ami nyugtatta a lelkiismeretemet, és csodálatra késztetett másokat. Öcsémet heti két egész órán át felügyeltem. Mindenkit sikerült becsapnom. Csak magamat nem.

Ilyen volt tehát az az ember, aki 1985 augusztusában fölkereste Teréz anyát. Teréz anya élte azt az evangéliumot és gyakorolta azt a vallást, amelyre gyerekkoromban engem is tanítottak. Reméltem, ha találkozom vele, megszabadít a Jimmy miatti bűntudatomtól, és egy értelmesebb élet felé irányít. Azt gondoltam, talán azt mondja majd, legyek pap. A legtöbb barátom már megnősült, mivel azonban én nem akartam egy életre elkötelezni magam egy nő mellett, gondoltam, Isten talán a papi szemináriumra szán. Az efféle gondolatok éppen azt mutatják, hogy mennyire elveszett voltam. Válaszokért nyújtózkodtam, és egyre inkább meg voltam győződve arról, hogy ha tölthetek egy kis időt Teréz anyával, tőle megkapom őket.

Muszáj volt elmennem Kalkuttába.

*

Agnes Gonxha Bojaxhiu 1910. augusztus 26-án született az észak-macedóniai Szkopjéban, ami akkor az Oszmán Birodalom része volt. Az aprócska kislány, akit középső nevén Gonxhának szólítottak – ez bimbót jelent –, már korán vonzódni kezdett a misszionáriusokról szóló történetekhez, és még csak tizennyolc éves volt, amikor közölte édesanyjával, hogy úgy érzi, Isten szólítja őt. Misszionáriusnak akart állni Indiában, hogy „menjek, és Krisztus életét adjam az embereknek”. Ehhez bátorságra és nagy áldozatra volt szükség, de benne megvolt a tragédiából született erő.

Gonxha albán etnikumúnak és katolikusnak született egy nagyrészt muszlim és ortodox keresztény környezetben, a mai Észak-Macedónia területén. Anyja, Drana mélyen vallásos és rendkívül fegyelmezett asszony volt, aki jól megérdemelt hírnévnek örvendett a szegények gyámolítójaként. Sosem küldte el a szűkölködőket, gyakran megvendégelte őket, és a gyerekeinek azt tanította, hogy a szegények is a családhoz tartoznak. Gonxha apja boldogan támogatta ezt a nagyvonalúságot. Nikola sikeres kereskedő volt, építkezési és kereskedelmi tevékenységeivel Egyiptomig is eljutott. Szenvedélyes albán nacionalistaként részt vett abban a mozgalomban, amely függetlenséget követelt a török uralom alól. Ez a hobbi nem volt veszélytelen: az Oszmán Birodalom elég szeszélyes politikát folytatott az első világháború végén. 1919-ben Nikola elutazott Belgrádba egy közös vacsorára politikai aktivistákkal, és ott megmérgezték. Hazatérve súlyosan megbetegedett, és Gonxhát elküldték egy papért, hogy adja fel az utolsó kenetet haldokló apjának. A pap éppen időben érkezett a Bojaxhiu-házba, mielőtt Nikolát sietve kórházba vitték, ahol meghalt.

Nikola halálát követően a Bojaxhiu családnak semmije nem maradt, csak a ház, mivel az apa teljes üzleti vagyonát kisajátította olasz partnere. Csak Drana kitartása és vállalkozói ügyessége húzta ki a családot a bajból. Kézi hímzéseket és egyéb textilportékát árult, így látta el a családot és a szegényeket, akik továbbra is jöttek hozzá segítségért.

Ennyi veszteség után Gonxha tudta, hogy választása súlyos terhet jelent majd anyja számára. De Drana áldását adta lánya tervére: „Tedd a kezed Jézus kezébe, és csak Ővele járj. Menj előre, mert ha visszanézel, visszamész.” A lány sosem felejtette el anyja bátorságát és tanácsát.

Gonxha sírva fakadt, amikor a vonat 1928. szeptember 26-án kigördült Szkopjéból. Anyja egészen Zágrábig elkísérte, itt búcsúztak el végleg egymástól – soha többé nem látták egymást. Sok évvel később Teréz anya azt mondta, hogy amikor eljön az ő ideje, és megítéltetik, aszerint mérettetik meg, mennyire váltotta be az áldozatot, amit az anyjától kért: „Anyám fog megítélni. Nem fogadta el, hogy elmegyek. Ha kísértésbe esek, mindig rá gondolok: mit mondana ő?”

Gonxha rövid időre megállt Párizsban, ahol egy loretói apáca, akihez egy szkopjei pap beajánlotta, elbeszélgetett vele, majd megérkezett Dublinba, a loretói rend központjába. A Boldogságos Szűz Mária Intézet, ismertebb nevén a loretói nővérek a tanításra és az igehirdetésre összpontosítottak. Gonxha nagyjából hat hetet maradt Írországban, angolul tanult, majd 1928. december 1-jén elindult Indiába – öt hétig tartott az út –, ahol ez a rend már régi gyökerekkel rendelkezett.

Ahogyan távolodott európai életétől, írt egy verset „Isten hozzád” címmel. Ebben önmagát „Krisztus boldog gyermekének” nevezte, aki a „gőzölgő Bengál” és a „perzselő India” felé utazik. Az utolsó versszak utal arra, milyen árat kellett fizetnie azért, hogy egy ismeretlen országért elhagyta mindazt, amit szeretett:

Akár a nyári harmat, finoman, tisztán

Folyt egyre csak puha, meleg könnye:

Az pecsételte és szentelte meg

Fájdalmas áldozatát.

A karácsonyt mise nélkül töltötte, mert a hajón nem volt pap, de a Srí Lanka-i kikötésnél felszállt egy, így az új évet már imákkal ünnepelték. Gonxha Madrászban lépett India földjére. Gyerekkorában semmi nem készítette föl arra a megdöbbenésre, ami a látottak nyomán fogta el. Első benyomásairól így írt az egyházkerületi lapnak:

Sok család az utcákon él, a városfalak mellett, még az emberekkel zsúfolt helyeken is. Kint laknak a szabadban, éjjel-nappal, nagy pálmalevelekből készített gyékényeiken – vagy éppen a puszta földön. Szinte meztelenek, legjobb esetben valami rongyos ágyékkötőt viselnek. Ahogy az utcán mentünk, egy családba botlottunk, akik piros rongyokba csavart halott rokonuk köré gyűltek; arcát színes csíkokkal festették be, holttestére sárga virágokat szórtak. Irtózatos látvány volt. Ha a mieink látnák mindezt, nem zsörtölődnének többet saját bajaik miatt, és hálát adnának Istennek, hogy oly nagy bőséggel áldotta meg őket.

1929. január 6-án, vízkereszt napján érkezett Kalkuttába, azon a napon, amikor a keresztények Krisztus születésének és üzenetének egyetemességét ünneplik. Illett az egybeesés ahhoz a lányhoz, aki majd a kor legünnepeltebb misszionáriusa lesz.

Első indiai éveit a Himalája lábainál, egy dardzsilingi kolostorban töltötte, a katolikus tanításokat, teológiát és az Írást tanulmányozta. Először 1931 májusában tett fogadalmat, és lett Teréz nővér; maga választotta a nevét, Lisieux-i Szent Teréz után. A „Virágocskának” becézett Szent Teréz, ahogyan Teréz anya később leírta, „kis dolgokat cselekedett nagy szeretettel”, s Anya életéhez így szolgáltatott példaképet.

Teréz nővért 1932-ben Kalkutta Entally negyedébe, a Szent Mária iskolába küldték tanítani. Egy hazaírott levelében „leírhatatlan boldogságáról” számolt be, amiért Kalkuttában lehet, szkopjei barátaival megosztotta új otthonának benyomásait, és arról is írt, milyen árat kell fizetnie a lelkek megmentéséért.

India hősége egyszerűen éget. Az utcán járva úgy érzem, tűz van a lábam alatt, amitől az egész testem ég. Amikor a legnehezebb, azzal vigasztalom magam, hogy így lehet megmenteni lelkeket, és a drága Jézus sokkal többet szenvedett értük… egy misszionárius útja nem rózsákkal van behintve, igazából sokkal inkább tüskékkel; de mindezzel együtt ez egy boldogsággal és örömmel teli élet, ha arra gondol, hogy ugyanazt cselekszi, amit Jézus cselekedett, amikor a földön járt, és most Jézus parancsát teljesíti: „Menjetek tehát, tegyétek tanítványommá mind a népeket!”

A következő harminc évben alig hagyta el Kalkuttát, csak néha utazott, akkor is Bengálián belül. Életének legnagyobb részét ebben a városban töltötte, itt tanította és segítette a legszegényebbeket.

*

Tartalom

Bevezetés: Anya, ahogy én ismertem

1. Kalkutta

2. Találkozás Anyával

3. Válaszd mindig a nehezebbet

4. Lelki szegénység

5. Egy született vállalkozó

6. Elhívatás

7. A kitaszítottak Anyja

8. Egy emberi szív

9. A vidám keresztény

10. A palotában

11. Válaszok a kritikákra

12. Sötétségben és világosságban

13. Búcsúzás

14. Hazatérés

15. Kalkuttai Szent Teréz

Epilógus: A munka megy tovább

Köszönet

Felhasznált irodalom

Felhasznált betűtípusok

Libre Bodoni – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License