Borítószöveg

Az összetört szívű, karrierjétől megfosztott Lucy romokban hever. Úgy érzi, nem bírja tovább, ki kell szabadulnia angliai életéből, még akkor is, ha ehhez Izlandig kell menekülnie. Amikor elindul, hogy elfoglalja szállodaigazgatói állását a semmi közepén, az Északi Fény Panzióban, sok mindenre számít, csak arra nem, hogy egy csodálatos világba csöppen. Bugyborékoló hőforrások, hófedte hegyoldalak és napfényben szikrázó gleccserek várják, és nem más szegődik kísérőjéül, mint a rendkívül jóképű skót csapos, Alex.

Lucy szeretné visszakapni régi önmagát, ezért elszántan veti bele magát a munkába, és minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy Izland legkeresettebb romantikus úti céljává varázsolja a panziót. És bár eredetileg nem románcot keresve érkezett erre a titokzatos helyre, Alex mellett, az aurora borealis táncoló fényei alatt ismét esélyt kap a szerelemre...

Julie Caplin imád utazni és jókat enni. Utazási során rengeteg ötletet és tapasztalatot gyűjt, amelyeket aztán örömmel sző bele lebilincselő romantikus regényeibe.

Magyarul megjelent művei:
Egy csésze kávé Koppenhágában, 2018;
Egy szelet torta Brooklynban, 2019;
Egy krémes Párizsban, 2020;
Egy csésze tea Tokióban, 2021

Fordította

H. Prikler Renáta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Caplin: The Northern Lights Lodge

Published by HarperImpulse an imprint of HarperCollinsPublishers

Copyright © Julie Caplin 2019

Hungarian translation © 2022, 2025 H. Prikler Renáta

Magyar kiadás © 2022, 2025 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © HarperCollinsPublishers Ltd 2019

Borítóillusztráció © Shutterstock.com

ISBN 978-963-604-803-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondoztaTörök Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban:

www.booklove.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Egy igazi viking hercegnőnek,

az én csodálatos szerkesztőmnek, Charlotte Ledgernek,

aki valószínűleg nem lett volna nagyon jó viking,

fosztogatás vonatkozásában semmiképp,

mert túl kedves, túl melegszívű és túl nagylelkű

Első fejezet
Bath

Attól tartok, még mindig nem tudok ajánlani semmit. Csak azt mondhatom, amit a múlt héten és az azt megelőző héten is mondtam. Meg kell értenie, hogy nehéz időket élünk. Nincs túl jó állapotban a gazdaság. Nincs igazán mozgás a munkaerőpiacon.

Az elutasító mondatokhoz mézesmázos hang, hamis együttérzésről árulkodó mosoly és két apró, cápákat időző szem társult, amely folyamatosan Lucy mögé nézett, mintha attól tartott volna, hogy a munkanélküliség ragályos betegség, és pillantással terjed.

Nehéz időket élünk? Helló! Lucy könyvet írhatott volna a nehéz időkről. A legszívesebben torkon ragadta volna a munkaerő-közvetítőt, hogy jól megrázza. Végül csak áthelyezte a súlypontját a széken oly módon, hogy a vele szemben ülő nő higgadtnak lássa, nem pedig kétségbeesettnek a trendi bútorokkal berendezett, jól megvilágított irodában, ahol a csúcstechnológiás Apple Mac monitor szinte az egész íróasztalt elfoglalta.

A másik nő mindeközben Lucy fénytelen szőke haját nézte, a petyhüdten lógó tincseket, és bár próbálta, nem sikerült lepleznie kíváncsisággal átitatott döbbenetét. Lucy nyelt egyet, de érezte, hogy a szeme sarkában gyülekezni kezdenek a könnyek. Próbáljon valaki normális frizurát fésülni az ember hajából, ami már vagy három hete csomókban hullik, gondolta csüggedten. Heti egyszer merte csak megmosni, mert a lefolyóban felgyülemlett hajszálak tömege még jobban elrémisztette, mint az egyre kilátástalanabbnak tűnő helyzete. Vagy lehet jónak minősíteni egy olyan helyzetet, amikor kínjában kopaszodni kezd valaki?

Lucy érezte, hogy legörbül a szája. Félő volt, hogy vicsorogni kezd, mint egy sarokba szorított fenevad. Az utóbbi időben egyre inkább nehezére esett normális emberi lényként viselkedni, most meg, hogy szemtől szemben ült ezzel a láthatóan méretre készült, tűzpiros menedzserkosztümöt viselő lánnyal, aki a tökéletes frizurájával és szilvakékre lakkozott körmeivel maga volt a siker megtestesítője, alig bírta türtőztetni magát. Hát igen. Így néz ki az, aki eljár otthonról. Messziről látszott rajta, hogy felfelé ível a karrierje, míg az övé olyan sebességgel zuhant, mint a Niagara-vízesésen elszabadult kenu.

Lucy felsóhajtott, és nagyot nyelt. Próbált megnyugodni. Már vagy húsz perce erős késztetést érzett arra, hogy megragadja Miss Munkahely tökéletes blézerén a még tökéletesebb hajtókákat, és kikönyörögjön tőle egy állást. Hihetetlennek tűnt, hogy sehol sem volt üresedés. Ehelyett a combja alá tette a kezét, és miközben a nőt hallgatta, a füléig húzta a vállát. Olyan volt, mintha ugyanazt a végtelenített magnófelvételt kapcsolták volna be minden tanácsadó irodában, ahol megjelent, márpedig legalább tízben járt az utóbbi hetekben. Nem mozog a piac, sehol sem keresnek munkaerőt, és olyan időket élünk, amikor nincs életre szóló karrier. Nem mintha ezt meg kellett volna mondani Lucynak, hiszen a saját bőrén tapasztalta a kellemetlen helyzetet. Csakhogy, nyöszörögte a fejében egy kitartó hang, ő mégiscsak állást keresett a vendéglátás területén, ahol, sikoltotta ugyanaz a hang, mindig volt üres pozíció.

– Talán, ha szert tenne… – szólalt meg a tanácsadó, és még egy biztató mosollyal is megpróbálkozott, ám az nem leplezte a szeméből sugárzó, lenézéssel vegyes kíváncsiságot – néhány frissebb ajánlásra.

Lucy, aki érezte, hogy ismét nőni kezd a torkában a fojtogató, ólomkeménységű csomó, némán megrázta a fejét. A lány igyekezett együttérzőnek tűnni, ám közben beszédes pillantásokat vetett az órájára. Kétségkívül egy jóval alkalmasabb jelöltet várt interjúra. Valakit, akinek a CV-jében sorjáznak a támogató ajánlások, és nem a nevéhez tapadó szégyent taglalja az egész szakma.

– Biztos, hogy nincs semmi? – mondatta ki Lucyval a feleslegesnek tűnő kérdést a kétségbeesés. – Azt sem bánom, ha a felajánlott munka visszalépést jelent. Ön is láthatja, hogy mekkora tapasztalatom van. – Aztán már csak azt hallotta, hogy kimondja azt a gyűlöletes mondatot, amelyet korábbi fogadalma szerint semmilyen körülmények között nem akart kimondani. – Bármit elvállalok.

A lány, mintha csak azt várná tőle, hogy fejtse ki jobban, mit ért a bármin, felvonta a szemöldökét.

– Nos, csaknem bármit – helyesbített gyorsan Lucy, arra gondolva, hogy a bármibe nagyon sok minden belefér, és a vele szemben ülő nőnek a fizetése attól függött, hogy hány embernek tudott bármilyen munkát ajánlani.

– Noooos… Talán lenne valami. – A nő elegánsan felvonta a vállát.

Lucy most már tényleg bánta ezt az óvatlanul kimondott „csaknem bármit”. Vajon mihez ajánlkozott fel éppen? Nem ismerte ezt a nőt. Hogyan bízhatna meg benne?

– Ami azt illeti… hm… elég nagy visszalépés lenne. Határozott idejű munkaviszony, ami két hónap után akár végleges is lehet. Külföldön.

– Nem számít – felelte előredőlve Lucy. Mi több, egyenesen csodálatosnak találta a lehetőséget, hogy külföldön dolgozhat, és a két hónapos szerződés nagyon is megfelelt. Miért nem gondolt erre már korábban is, amikor ez a tökéletes kiút? Megszabadulhat a háta mögött gúnyosan összenevető egykori kollégáktól, a nézd csak, ez ő, tudod, az, aki pillantásoktól, a titokzatos, tudjuk ám, hogy mit tettél mosolyoktól, és az alkalmankénti, mindentudó, lefogadom, hogy te jól tudnál pillantásoktól, amelyektől mindig elfogta a hányinger.

A nő felállt, az iroda egyik távoli sarkába ment, és keresgélni kezdett a polcon halomba rakott kék akták között. Lucy gyanította, hogy ezek tartalmazzák a „sohasem fogjuk betölteni” típusú és ezért lazán félredobott, senkinek sem kellő ajánlatokat. A nő kihúzott egy megviselt, szamárfüles mappát a halom aljáról. Lucy tudta, hogy érezheti magát az a bizonyos akta. Félredobottnak és lenézettnek.

– Hm…

Lucy előrehajolt, tekintete követte a nő lakkozott körmű mutatóujját, és próbálta kibetűzni, mi áll az A4-es lapon.

– Hm… Oké. Hm…

Lucy gyorsan keresztezte a mutató és a középső ujját az asztal alatt.

A lány még hümmögött egy darabig, aztán alig leplezett lenézéssel becsukta a mappát, és Lucyra emelte aggodalmasnak tűnő pillantását. – Nos, megvan – mondta végül. – Ugyan azt mondta, bármi jó lesz, az a helyzet, hogy… ehhez tényleg jócskán túlképzett. Lássuk csak, hol is van? – Bármit mondott is ezután a lány, az leginkább egy tüsszentéshez hasonlított.

– Hogy mondta?

– Hvolsvöllur – ismételte meg a tanácsadó. Nyilvánvaló volt, hogy korábban már utánanézett a helyes kiejtésnek.

– Rendben – bólintott Lucy. – És azt is megmondaná, hogy hol van pontosan ez a… – biccentett a dosszié felé. A hangzás alapján arra gondolt, hogy valahol Kelet-Európában lehet a kimondhatatlan nevű hely.

– Izlandon.

– Izlandon!

– Igen – vágta rá a nő, majd sietősen folytatta: – Két hónapos szerződésről van szó egy kis panzióban, Hvolsvöllurben, ami csupán másfél órás autóútra van a fővárostól, Reykjavíktól. Azonnal kezdhetne. Felhívjam őket? Ha akarja, máris átküldöm nekik az anyagát. – A hirtelen fellelkesült munkaközvetítőből csak úgy ömlöttek a szavak; Lucy nem is tudta hová tenni ezt a hirtelen támadt elkötelezettséget.

Izland. Nem mintha egyszer is felmerült volna Lucyban, hogy ott keressen állást. Vajon nincs ott túl hideg? Ki lehet bírni az örökös sötétséget? Lucy a meleg éghajlatot kedvelte, és a langyos vizű tengereket. Az, hogy a hely Reykjavíktól több mint egyórányira volt, szintén baljós előjelnek tűnt, mert, ha jól olvasott a szavak mögött, azt sejtette, hogy a semmi közepére kell mennie. Az ajkát harapdálta.

– Nem beszélem a nyelvet.

– Ó, emiatt nem kell aggódnia. Ott mindenki beszél angolul – mondta vidáman a lány, majd hozzátette: – Persze az is meglehet, hogy nem felel meg nekik… Tudja. – A lány mosolya erőtlen együttérzéssé halványult. – Sajnos nem vethetjük el ezt a lehetőséget sem. Természetesen tájékoztatom őket, hogy jelentős tapasztalattal rendelkezik. Ami probléma lehet… hm… hogy nincsenek friss referenciái. De majd megpróbáljuk valahogy kimagyarázni.

– Talán mondhatná nekik azt, hogy alkotói szabadságon vagyok – vágta rá Lucy.

A lány visszaerőltette arcára a mosolyt, és bólintott.

– Akkor megyek is, és felhívom őket. – Kissé bizonytalanul felállt.

Lucy gyanította, hogy az íróasztalon lévő telefonról szokta bonyolítani a hívásait, de most inkább átment egy másik helyiségbe, ahol figyelő szemek nélkül győzheti meg a megbízóit arról, miért jó ötlet alkalmazni valakit, akinek háromévnyi űr van a CV-jében.

Az utolsó évben, amikor még dolgozott, az egyik manchesteri szállodalánc legjobb szállodájában volt igazgatóhelyettes. Két év alatt küzdötte fel magát ebbe a pozícióba, mígnem ugyanez a szállodalánc azonnali hatállyal elbocsátotta, bizalomvesztésre hivatkozva. Lucy még most is a fogát csikorgatta, ha eszébe jutott a központi iroda szívtelen, rohamosztagosnak is beillő HR-munkatársa, akit Surrey-ből hívtak át kifejezetten azért, hogy bevigye neki az utolsó, halálos gyomrost. Christ, bezzeg, nem bocsátották el.

Egy hosszú pillanatig félő volt, hogy elnyeli az önsajnálat. Ezután egyik pályázatot adta be a másik után, de mindegyiket elutasították. Még csak az interjúig sem jutott el soha. Minden elutasítás után nőtt a kilátástalansága, mint a napot fokozatosan eltakaró felhő. A megtakarításai elfogytak, ahogy lassan a barátai is, akik korábban befogadták, és legalább egy kanapét adtak neki, és amikor az út végére ért, nem maradt más, mint visszamenni a papához meg a mamához a kétszer kétszobás portsmouthi lakásba. Ezt semmiképp sem szerette volna megtenni. Az anyja tudni akarta volna az okokat. És az igazság megölte volna az apját. Lucy még mindig az alsó ajkát harapdálta, felnyitva egy épphogy behegedt sebet. Valamilyen oknál fogva szokása lett, hogy a szája belsejét harapdálja, és ennek annyira a rabjává vált, hogy nem tudott leszokni róla.

– És… bent… bentlakásos állás? – kérdezte gyorsan, még mielőtt a nő elhagyta volna a szobát.

– Magasságos ég, persze hogy az! Máskülönben épeszű ember nem vállalná el. – Elkerekedett a szeme, mert rájött, hogy valószínűleg túl sokat mondott. – Mindjárt visszajövök. – Sokatmondó mozdulattal felkapta a dossziét, nehogy Lucy belepillanthasson, miután egyedül maradt.

– Biztos vagy benne, hogy helyesen cselekszel? – kérdezte Lucytól a legjobb barátnője, Daisy a fejét csóválva, miközben kétkedő arccal meredt a laptop monitorjára. – Ha azt mondom, hogy túlképzett vagy hozzá, finoman fogalmazok. Mindössze negyvennégy szobája van. És – tette hozzá némi hallgatás után – gyűlölöd a havat.

– Nem gyűlölöm – ellenkezett Lucy. – Csak itt, a városban túl gyorsan elpiszkolódik és latyakossá válik, és azt nem szeretem. – Közben a régi telekre gondolt, amikor leesett az első hó, tisztán, ropogósan, szinte esdekelve, hogy megjelenjenek rajta az első lábnyomok. Abból a hóból lehetett hógolyót gyúrni és hóembert építeni.

– Hm – ingatta a fejét hitetlenkedve Daisy. – Manchesterben is alig bírtál megszokni. És Izland sokkal rosszabb lesz. Habár – ráncolta a homlokát – gyönyörű helynek tűnik.

Lucy bólintott. A gyönyörű jelző a weboldal képei alapján még csak nem is fedte a valóságot. Ő inkább a lenyűgözőt vagy a lélegzetelállítót használta volna arra, amit látott. A szétszórtan elhelyezkedő épületek a mohás tetőkkel szinte eltörpültek a mögöttük húzódó, hófödte hegyoldal mellett, amelyen itt-ott sötét foltok jelezték a sziklás kitüremkedéseket. A másik oldal hasonlóan drámai volt a sziklás tengerparttal, ahol tarajos hullámok nyaldosták a keskeny, kavicsos partszakaszt. A gyönyörűen fényképezett belső helyiségek ablakaiból, bármerre néztek is, csodás kilátás nyílt a környező tájra, míg odabenn hatalmas kandallókban tűz lobogott, és a kényelmesen kialakított zugok a bútoraikkal arra csábítottak, hogy az ember lekucorodjon valahová, és szundikáljon egyet. Ha egy szóval akarta volna leírni, azt mondta volna, hogy mesés. Ezért is nem hagyta nyugodni a kérdés: vajon mi lehet az oka, hogy egy ilyen helyre időtlen idők óta nem találtak ügyvezető igazgatót? A foga beleakadt a szája belsejébe harapdált sebbe, mire az arca megrándult a fájdalomtól.

Daisy, aki nem tudta mire vélni a fájdalmas szisszenést, szigorú pillantást vetett a barátnőjére.

– Nem kell elfogadnod, ha nem akarod. Tudod, hogy addig maradsz nálam, ameddig akarsz. – Ellágyult az arca. – Tényleg. Szeretem, hogy itt vagy velem.

Bármilyen csábító lett volna Bathban maradni Daisy takaros, de mindössze egy hálószobás lakásában, Lucy tudta, hogy el kell fogadnia ezt az állást.

– Dais, nem alhatok életem végéig a kanapédon, márpedig ha nem csapok le erre a pozícióra, alighanem ezt tenném.

Érezte, hogy ismét kezd eluralkodni rajta az ismerős búskomorság. Figyelmen kívül hagyva a szívét satuba szorító rémületet, nyelt egy nagyot, és Daisyre pillantott. Előfordulhat, hogy az ember képtelen ellátni egy munkát, ami korábban a kisujjában volt, és ha igen, hogy lehet ezt beismerni? Úgy érezte, csapdába ejtette a határozatlansága, és ez arra sarkallta, hogy kétségbe vonja az ítélőképességét.

Elvállalja a munkát? A rövid Skype-interjú nem volt több merő formalitásnál. Mintha csak azt akarták volna látni, hogy nincs, mondjuk, két feje, vagy valami hasonló torzulása. Egy nővel beszélgetett, aki arra sem vette a fáradságot, hogy bemutatkozzon, és nem igazán érdekelte, hogy Lucy alkalmas-e a meghirdetett pozícióra. Ami nem is volt baj, mert Lucyban nemigen lett volna erő ahhoz, hogy eladja magát. A legszívesebben így is a föld alá süllyedt volna.

A komor gondolatokból Daisy szakította ki. A karjára tette a kezét.

– Ne fogadd el. Találsz majd valami mást. Ha nem, akár saját vállalkozásba is…

Lucy, hogy elejét vegye a barátnője sajnálkozásból fakadó ötletelésének, elhúzta a karját, és felvonta a szemöldökét, mire Daisy erőtlenül elmosolyodott.

– Oké – mondta. – De ez akkor is kiba… vagyis rohadtul igazságtalan. Nem te tehetsz arról, ami történt.

– Jackson! Csak nem káromkodni akartál?

Daisy pajkosan elvigyorodott, amitől apró gödröcskék jelentek meg az arcán.

– Hát… meglehet. Csak tudod… még most is elönt a pulykaméreg, ha eszembe jut ez az egész. Annyira… brrr…

– Látod, ez az egyik oka annak, hogy el akarok menni innen. Állati hangokat adsz ki, ami biztos jele annak, hogy rossz hatással vagyok rád. És igenis én tehetek mindenről. Meg Chris, aki egy tőről metszett szarházi, és úgy is viselkedett.

– Nem, nem és nem! – kiáltotta méltatlankodva Daisy. – Nem hibáztathatod magadat. Ha valaki hibázott, az Chris volt, nem te. Még mindig képtelen vagyok megemészteni, amit tett. Azt meg pláne nem, hogy miért.

Lucy álla megfeszült. Az utóbbi hatvankét nap mindegyikén felmerült ez a kérdés, nem is egyszer, és tekintélyes mennyiségű vodka, prosecco, bor és gin elfogyott, miközben a lehetséges válaszokat taglalták, de sem a folytonos töprengés, sem az alkohol nem vitte őket közelebb az igazsághoz. Illetve azért, hogy ilyen ostoba volt, csakis önmagát hibáztathatta. Nem is értette, hogy hagyhatta magát ennyire megvezetni. Négy év. Ennyi ideig éltek egy lakásban, és dolgoztak ugyanannál a cégnél. Azt hitte, jobban ismeri Christ, mint a tenyerét. Most már csak egy dologban volt biztos. Bármeddig él is, soha többé nem fog megbízni egyetlen férfiban sem.

– Nem számít, miért tette. Tovább kell lépnem, és ehhez szükségem van egy állásra. – Lucy összeszorította a száját, még a fogai is megcsikordultak. Szörnyű ötletnek tűnt Izlandra menni, de nem volt más választása.

Második fejezet
Párizs

Parancsolj. – Nina Alex elé csúsztatott egy csésze kávét, és a kezébe adott egy tányért ínycsiklandóan finomnak ígérkező süteménnyel. – A ház ajándéka. Cserében hallani szeretném a véleményedet. Ez a legújabb kreációm. Epres-hullámos ekler. Talán felvidulsz tőle egy kicsit – tette hozzá együttérző mosollyal.

Alexben ismét mocorogni kezdett a megbánás. Még mindig imádni valónak találta Ninát. Csakhogy a közelebbi megismerésére irányuló terveit fondorlatosan aláásta valaki, aki behozhatatlan előnyt élvezett. A lány, Alex legnagyobb sajnálatára, időtlen idők óta szerelmes volt az ő egyik barátjába, Sebastianba, és most, ahogy elnézte Ninát, be kellett látnia, hogy a kölcsönös szerelem csodálatos pírt varázsolt az arcára. Alávaló lett volna, ha irigyelni kezdi ezt a szemmel látható boldogságot. Evett egy falatot az eklerből, és felnyögött.

– Hű, ez mennyei, Nina! Nagyon finom!

– Remek. Akkor most elárulnád, hogy mi a baj?

Alex csak égnek emelte a szemét, mire Nina odahúzott mellé egy széket, és mit sem törődve a cukrászdát vezető Marcel dühös pillantásával, leült. Lehet, hogy hivatalosan Nina volt a főnök, de senki sem kételkedett abban, hogy kettejük közül minden vonatkozásban a szigorúan hivatalos Marcel hordta a nadrágot ebben az üzleti társulásban a maga csendes, de sziklaszilárd módján.

– Honnan veszed, hogy baj lenne? Mondta valaki? – kérdezte Alex erőltetett lazasággal.

– Vannak bátyáim. Van egy Sebastianom. Észreveszem, amikor a világ terhe a földig húzza azokat a széles vállakat. És a tiéd most határozottan előregörnyed – tette hozzá sokat tudó mosollyal Nina.

A férfi látványos oldalpillantásokkal szemrevételezte a vállát, először a balt, aztán a jobbat, mire kitört a lányból a nevetés.

– Egy hangyányit tényleg mérges vagyok. Csúszik az új szálloda nyitása, ugyanakkor az igazgató, aki átveszi tőlem a stafétát a régi helyemen, már megérkezett. – Alexnek a napokban kellett volna átvennie egy vadonatúj, über trendi, minimalista módon berendezett butikhotel irányítását Párizs másik felében, de az építőmunkások emberi csontokra bukkantak a pincékben, ami miatt leállították a munkálatokat. Szerencsére a csontokról kiderült, hogy legalább kétszáz évesek, de az incidens így is tetemes csúszást eredményezett az átadásban.

– Akkor most elmehetsz szabadságra.

– Én is azt hittem, de az én végtelenül bölcs főnököm úgy döntött, hogy átmeneti megbízást kapok erre az időre.

– De Párizsból nem mész el, vagy igen? – Nina szép szája lebiggyedt, és Alex szívébe ismét belehasított a megbánás. Mindig a jófiúk maradnak hoppon. Be kellett látnia, hogy számára ez a hajó végleg elment.

– Csak néhány hónapra. Quentin azt akarja, hogy nézzek meg egy szállodát, amit szeretne megvenni. Arra kíváncsi, hogy mennyire életképes a hely, és a tapasztalataim alapján össze kell állítanom egy javaslatokat tartalmazó jelentést arra vonatkozóan, hogy miként lehetne butikhotellé alakítani.

– És hol van ez a szálloda?

– Izlandon.

Nina csinos kis „O”-ra nyitotta a száját.

– Azt hittem, valahol Franciaországban. Bár így sem hangzik annyira rosszul. Izland elvileg kivételesen gyönyörű ország az egyedülálló természeti csodáival. Csupa gőzölgő gejzír, bugyborékoló hőforrás és jeges gleccser… Azt gondolná az ember, hogy egy skót egyenesen odavan egy ilyen ötletért.

– Nem is a hellyel van bajom, hanem a melóval, amelyet Quentin rám bízott. Az nem fekszik igazán.

– Mintha azt mondtad volna, hogy jelentést kell készítened.

– Igen, de nemcsak a helyszínről, hanem a jelenlegi vezetőről is. Ki kell derítenem, hogyan működteti a panziót, de inkognitóban. És ez valahogy nem tetszik. Mások után kémkedni… finoman szólva nem az én műfajom.

– Hűha! James Bond leszel! Remek! – mondta Nina. – Ugyanúgy beszélsz, mint Sean Connery. Ó, Moneypenny! – tette hozzá a lehető legszörnyűségesebb edinburghi akcentussal.

– Feltételezem, ez azt jelenti, hogy alkalmas vagyok a munkára – sóhajtott Alex, bár rendkívül szórakoztatónak találta a lány lelkesedését.

Még most is elborult az agya, amikor a főnökével folytatott beszélgetésre gondolt, különösen arra a részre, amelyben jelezte, hogy nincs kedve elhallgatni a kilétét az igazgató előtt. A főnök válasza erre különösen csípősre sikerült.

– Ugye ismered a mondást, Alex? Aki rendes, az hoppon marad. Még az üzletben is. Pofonegyszerű, nem? Nekem szükségem van egy jelentésre, amibe jó-rossz, minden bekerül. Lehetőleg köntörfalazás nélkül, fehéren-feketén. Sokkal könnyebb felmérni a helyzetet, ha a stáb nem tudja, hogy ki vagy. Nem hallok túl jó dolgokat az ottani vezetésről. A TripAdvisor utolsó értékelései kifejezetten sokkolók voltak. Az, hogy a saját szemeddel látod majd, mi folyik ott, még tisztábbá teszi a képet. Alapos vagy, mindent észreveszel, és meg tudod majd mondani nekem, mi kell ahhoz, hogy rendbe tegyük a helyet. És leginkább azt, hogy milyen a személyzet. Érdemesek-e arra, hogy megtartsam őket, vagy páros lábbal rúgjam ki az egész bagázst?

Alex nem tudta száműzni a fejéből az „aki rendes, az hoppon marad” megjegyzést. Mi a baj azzal, ha valaki rendes? Ő is tudott kemény lenni, ha a helyzet úgy kívánta. A múlt héten például kidobott egy vendéget a szálloda à la carte étterméből, mert belecsípett az egyik pincérnő fenekébe; elbánt egy áruszállító autó hepciáskodó sofőrjével, aki beletolatott a szálloda kapujába, akkora lyukat ütve az egyik szárnyán, hogy egy tehéncsorda is átfért volna rajta, és kirúgta azt a cukrászt, aki hozzávágott egy serpenyőt az iskolapadból épphogy kikerült mosogatóhoz.

– Alex James Bondot fog játszani – közölte Nina késedelem nélkül, amikor Sebastian belépett a cukrászdába, és karját a lány derekára fonva, mit sem törődve Alex jelenlétével, csókot nyomott a szájára.

– Szia, szépségem, mm… finom eperillatod van. – És hogy biztos legyen az állítása igazában, újabb, még hosszabb csókot lopott, Alex legnagyobb megrökönyödésére.

Végül Sebastian, ha vonakodva is, elengedte Ninát, és kihívóan a barátjára nézett. Alex szája megrándult. Nem is lehetett volna világosabb az üzenet.

– Bond? James Bond? – kérdezte Sebastian tökéletes Roger Moore-stílusban felvonva a szemöldökét.

– Á, Nina túlzásokba esett a képességeimet illetően. Arról van szó, hogy megbíztak egy kis nyomozással. Quentin Oliver meg akar venni egy izlandi szállodát, én meg két állás között vagyok éppen, így megkért, hogy nézzek körül a helyszínen. – Azt, hogy mindehhez csaposnak fogja álcázni magát, nem árulta el, mert tudta, hogy Sebastian körberöhögné.

– Remekül hangzik – mondta Sebastian. Széles vigyora Alex szerint annak a földrajzi távolságnak szólt, amely elválasztotta Izlandot Franciaországtól. Pedig nem kellett volna aggódnia; Alex azonnal visszavonulót fújt, amikor megtudta, hogy Nina tizennyolc éves kora óta szerelmes Sebastianba. Egy pillanatig azért eltűnődött, hogy mi történt volna, ha kicsit nagyobb erőket vonultat fel Nina elnyeréséért, de igazság szerint egy pillanatig sem hitte, hogy sok esélye lenne. Vagy lehet, hogy csak azért hátrált, hogy a lány számára megkönnyítse a döntést?

Miközben ezen töprengett, szélesen rámosolygott Sebastianra. Talán egyszerűen csak győzött a jobbik. Nina rajongott Sebastianért, és igazság szerint jók voltak együtt. Talán túlságosan is. Alex még sohasem látta a barátját ilyen kiegyensúlyozottnak és boldognak.

– Nincs ellenemre, hogy Izlandra menjek – mondta végül. – Ahogy Nina már megállapította, hozzá vagyok szokva az északi időjáráshoz. A kémkedési rész az, amiért nem lelkesedem.

– Miért? – kérdezte Sebastian. – Üzletről van szó. Nem olyan nehéz kegyetlennek lenni, ha olyasmi forog kockán, amit igazán akarsz. – Tényleg volt valami célzatosság a pillantásában, vagy csak Alex látta úgy?

Ám a következő pillanatban ellágyult az arca, és igazi, helyeslő melegség járta át a mosolyát.

– Nincs senki, aki alkalmasabb lenne egy ilyen feladatra, Alex. Mit nem adnék, ha a csapatomban tudhatnálak, így azt is értem, miért téged kért fel Quentin Oliver erre a kényes melóra. Azért, mert te vagy a legjobb. Tisztességes vagy, és tudja, hogy nem fogod átverni. Továbbá nem tűröd az ostobaságot, és nem fogod hagyni, hogy alkalmatlan emberek a helyükön maradjanak. Ha a jelenlegi igazgató tényleg egy idióta, nehezedre fog esni, hogy ez a jelentésedbe is bekerüljön? Te magad szoktad mondani, hogy ki nem állhatod a sunyiságot meg a munkakerülést. Ha meg jó a fickó, nos… akkor nem kell tartania semmitől.

Harmadik fejezet
Izland

Lucy fejében egymást kergették a kétkedő gondolatok, miközben az Északi Fény Panzió zárt ajtaja előtt álldogált. A sötétségben sűrű, fehér ködnek tűnt a szájából felszálló pára, és nem volt olyan tagja, amit nem járt át a csípős hideg. Mégsem kellett volna idejönnie. Miért is hallgatott arra a puccos munkaközvetítőre, akinek egyetlen célja az volt, hogy elsózzon egy senkinek sem kellő állást? Miért nem maradt Bathban Daisyvel?

Csak azért nem nevetett fel, mert akkor kitört volna belőle a hisztéria. Mert kétségbe voltál esve. Tudtad, hogy alapvetően ostobaságot készülsz elkövetni, és lám, igazad volt. Bíznod kellett volna az ösztönödben.

Mivel tudta, hogy a legkeserűbb könnyek sem fogják kihúzni a pácból, némi dühös pislogás után harmadszor is megzörgette az ajtót, és ostoba ember módjára még az ujjait is keresztbe tette, hátha az segít, miközben azért imádkozott, hogy essen meg rajta valakinek a szíve. Miért is hagyta, hogy a taxis kitegye az út végénél? Vagy ha már hagyta, miért nem kérte meg, hogy várjon, de erre meg a taxis nem hagyott lehetőséget: amint kiszállt, máris felbőgött a motor, és hamarosan nem látott mást, mint a sötétben fel-felvillanó, egyre távolodó féklámpákat. Egyedül maradt az áthatolhatatlan sötétségben. Útközben mindössze két autót látott. Kettőt! És mindegyik a másik irányba ment.

Miért nem maradt éjszakára Reykjavíkban?

Megrázkódott, amikor körülnézett a totális feketeségben. Az egyetlen fényforrást a telefonja jelentette. Sehol sem látott emberi jelenlétre utaló jelet. Amikor a jó kétórás, szakadó esőben megtett út után kiszállt a taxiból – mióta a gépe négy órával korábban leszállt Reykjavíkban, folyamatosan esett –, mély, torokból jövő mormogásra lett figyelmes az úttól balra, és amikor odairányította a telefonja elemlámpáját, két sárgás szem meredt rá. Vajon vannak Izlandon farkasok? A lámpa szánalmasan gyenge fénye megvilágított egy távolodó farkat, ami még nagyobb óvatosságra késztette, miközben tovább-botorkált a főépület felé vezető ösvényen. Nemcsak a lába, a kerekes bőröndje is tiltakozott az útból kiálló kövek és az egyenetlen felszín miatt.

Az épület bejáratához érve megpróbált benézni a masszív kétszárnyú ajtót keretező üvegpanelek egyikén, de csak sötétséget látott. Hallotta a moha zizegését a háztetőn. Valószínűleg a szél zörgette, bár nem zárta ki a lehetőséget, hogy ott is valamilyen élőlény motoszkál. A fejében egymást érték A Gyűrűk Urában látott hasonló jelenetek. Ismét nekiveselkedett, és a rá jellemző hevességgel nekifeszült az ajtónak, abban bízva, hogy az mindvégig nyitva volt, csak a korábbi, számtalan próbálkozás alkalmával nem nyomta elég erősen a díszes mintázatú kilincset, ami persze továbbra sem engedett. Ennyit arról, hogy vidéken az emberek nyitva hagyják az ajtajukat. Még egyszer megdöngette az öklével a rideg ajtótáblát, majd ijedt pillantást vetett a telefonjára, amelynek a kijelzőjén hihetetlen gyorsasággal csökkent a töltöttség. A földre csúszva lehúzta a kesztyűjét, ami egyébként is túl vékony volt ehhez az időjáráshoz, és felhívta az egyetlen kontaktszemélyt, akinek a számát megadták neki. Mr. Pedersen, a szálloda éppen Finnországban tartózkodó tulajdonosa volt az, aki hivatalosan felvette, és megadta neki az egyik alkalmazott telefonszámát. A hívása azonban másodjára is a hangpostára ment, de ezúttal, ha növekvő kétségbeeséssel is, végighallgatta az üzenetet, amelyet a számára ismeretlen, ropogós mássalhangzókkal és mély torokhangokkal megtűzdelt izlandi nyelven elhadart valaki.

A sípszó után vett egy nagy levegőt, és igyekezett higgadt hangon beszélni.

– Helló, Lucy Smart vagyok az Egyesült Királyságból. Este tizenegy óra van, és szeretnék bejutni az épületbe, de hiába kopogok. Úgy tűnik, senki sincs itt. – Indulás előtt küldött egy e-mailt a megadott címre, amelyben megírta az érkezése pontos időpontját, és kapott is róla visszaigazolást egy Hekla Gunnesdóttir nevű valakitől. Olyan erővel szorította a telefonját, hogy még a karja is remegett. – Hívjon vissza, legyen szíves – tette hozzá visszafogott udvariassággal, mert a legszívesebben azt kérdezte volna, hová a picsába tűnt mindenki?

De hát, gondolta komoran, udvariasnak kell maradnia, ha együtt akar dolgozni ezekkel az emberekkel. Jó benyomást akart kelteni bennük. Máskülönben nemigen érhető el, hogy a két hónapos szerződés lejártával is megtartsák. Legalább egy évet le kell húznia ezen az isten háta mögötti helyen ahhoz, hogy a CV-je mellé szert tehessen egy friss, elfogadható referenciára. Arról már nem is beszélve, hogy nem volt hová mennie.

Tíz perccel később, miközben fel-alá járkált, hogy valamennyire melegen tartsa magát, és válaszban reménykedve folyamatosan a telefonját figyelte, a szeme láttára merült le a készülék. Bár volt valami vigasztaló abban, hogy elállt az eső, be kellett látnia, hogy a lehetőségei igencsak korlátozottak. Egy: visszamehet az útra, és abban bízva, hogy talál a közelben egy települést, elindul az egyik irányba, bár lakott épületekre utaló fényt nem látott sehol. Kettő: ott marad, ahol van, és reménykedik, hogy valaki lehallgatja az üzenetét, és a segítségére siet. Három: betör a panzióba.

Az éjszakai égbolton vonuló felhők mögül néha elő-előbukkant a csillagokkal pöttyözött égi mező. Itt aztán nem lehetett fényszennyezésről beszélni. Mintha az univerzum összes csillaga e kis sziget fölé költözött volna. Amott épp egy hullócsillag suhant a felhők között feltáruló résen, bár annyira didergett, hogy talán csak a képzelete játszott vele.

Úgy összefagyott, hogy szinte már nem is érezte a hideget. Elhatározta, hogy körbejárja az épületet. Reménykedett, hogy talál egy nyitva felejtett ajtót. Reszketve elindult, és közben azon tűnődött, hogy felkap egy nagyobb követ, és bezúzza az egyik káprázatos franciaablakot.

A ház sarkánál befordult, és érezte, hogy a felszín meredeken lejteni kezd. Megbicsaklott a bokája, mert belelépett egy kátyúba, s ekkor megpillantott egy halványan fénylő valamit, ami akár lámpa is lehetett.

Óvatosan elindult lefelé a meredeken, a talpa meg-megcsúszott a fellazult kavicson. Léptei idegesítő visszhangot vertek az éjszakában, és egyre nehezebben tájékozódott. Időnként megállt, mert partot nyaldosó víz loccsanását vélte hallani, de a visszhang miatt nem tudta megállapítani, hogy melyik irányból jön. Félrebiccentett fejjel fülelt, majd néhány lépés után sima padlót érzett a talpa alatt. Az egyik pillanatban még olyan érzése volt, mintha egy fedélzeten állna, a következőben belelépett a semmibe.

Ahogy kalimpálva előrebukott, még érzékelte az alatta elnyúló, csillogó víztükröt, majd arccal lefelé becsapódott a vízbe. Az utolsó gondolata az volt, hogy elnyeli a jeges hideg.

Ha nem húzza lefelé az átázott ruhája, és ha nincs a becsapódást követő sokk, akkor kifejezetten kellemesen érezhette volna magát a vállig érő meleg, sőt majdnem tűzforró vízben, amiből ijedtében le is nyelt egy jókora adagot. Prüszkölve-öklendezve kiemelte a fejét. Undorító ízt érzett. A feje még jobban fázott így, hogy nyaktól lefelé körülölelte a kellemes meleg. A hő szétáramlott kihűlt ujjaiban, mi több, a fülében is, amitől olyan érzése támadt, mintha milliónyi tűvel szurkálták volna. Ekkor egy elemlámpa bukdácsoló fénye tűnt fel az épület sarkánál a kavicsos talajon, majd megállapodott Lucy arcán.

– Kilenc után nem tanácsos fürödni a hőforrásban – mondta egy mély, nevető hang, miközben egyre közeledett a fénycsóva. Öljön meg valaki, motyogta Lucy, mert el tudta képzelni, milyen előnytelenül fest az imbolygó lámpafényben.

Átázott dzsekije súlyos takaróként ölelte körül, és mintha kövek lettek volna a zsebeiben, egyre nehezebbnek érezte. Bokacsizmáját kis híján elhagyta, a farmerja ólomharisnyaként feszült a combján. De azért elszántan lépkedett a part felé.

– Erre, itt van a lépcső! – mondta egy másik, majdhogynem éneklő hang. A tulajdonosa a lámpájával mutatta a vízből kiemelkedő lépcsőhöz vezető fakorlátot.

Lucy megfeszítette a vállát, és bár a sírás határán állt, maradék méltóságát összeszedve elindult a korlát felé.

Valaki felkapcsolhatott egy reflektort, mert hirtelen mindent elárasztott a fény, amitől hunyorgott, de azért látta a pallókkal körülvett, kisebb úszómedence méretű, teknőszerű mélyedést, és a két végén a lépcsőt. Felnézett. Két bebugyolált alak állt a medence mellett.

– Jól van? – kérdezte a magasabb, majd a kezét nyújtotta, hogy kisegítse Lucyt, aki tíztonnásnak érezte a kabátját.

Kedves szeme van, futott át Lucy agyán, amint felnézve csak egy aggodalommal teli barna szempárt látott a vastag, skót kockás gyapjúsállal bebugyolált alakból.

– Jöjjön, menjünk be gyorsan, nehogy megfázzon. Hipp-hopp kihűl a víz. – A hang is kedves volt. Az alig érezhető skót akcentus gyengédséget kölcsönzött neki, éles ellentétben a határozott mozdulattal, amellyel a csuklójára fonódó kéz felsegítette a partra.

– Köszönöm – makogta Lucy, miközben finoman kiszabadította magát a szorításból, jóllehet meglepő módon biztonsággal töltötte el a másik kéz melege. Nem sok kedvességben volt része az utóbbi időben. – Jól vagyok – tette hozzá élesebben, mint szerette volna. Mindazok után, amiket az elmúlt hónapokban átélt, képtelen volt gyanakvás nélkül fogadni bármit is. A kedvesség csak egy szó volt, nem több.

– Alex vagyok. – A férfi elengedte, de készenlétben tartotta a kezét, hogy szükség esetén elkaphassa. – Ő pedig Hekla. Módfelett sajnálom, hogy nem volt senki, aki beengedje. Mentségünkre szolgáljon, hogy ma már nem vártunk vendéget.

– Nem. Nagyon különös. Van foglalása? – kérdezte Hekla gyönyörű, dallamos hangján.

– Nem vendég vagyok, hanem… – Lucy nyelt egy nagyot. Nem akart sírni. Épp elég hátrányt jelentett az is, hogy még a füléből is víz csöpögött. – Én vagyok az új igazgató, Lucy Smart. – Automatikusan üdvözlésre emelte a kezét, de amikor eszébe jutott, milyen nevetségesen festhet, gyorsan visszahúzta.

– Ó! – kiáltott fel meglepetten a lány. – Csak a jövő héten vártuk!

– De hiszen megírtam e-mailben, hogy ma érkezem, és meg is kaptam róla a visszaigazolást – mondta méltatlankodva Lucy. Semmi esetre sem szerette volna szétszórt, meggondolatlan ember benyomását kelteni.

– Tegnap kaptunk egy telefonhívást, amelyben közölték, hogy megváltoztak a tervei, és csak jövő héten tud munkába állni.

– Érdekes. Én biztosan nem telefonáltam – felelte Lucy.

– Akkor csak a huldufólk lehetett – mondta Hekla komolyan bólogatva. – Most azonban az lenne a legjobb, ha mielőbb megszabadulna ezektől a vizes holmiktól. Legközelebb – folytatta olyan pajkos mosollyal, amely más körülmények között biztosan levette volna Lucyt a lábáról – napfelkeltéig várjon, mielőtt lejön fürdeni a hőforráshoz.

– Mielőtt fürödni indultam volna, fél órán át arra vártam, hogy valaki beengedjen – mormogta Lucy, de a kedvenc csizmája cuppogásától alig lehetett hallani a hangját. Majd ki kell önteni belőle vizet. Ázott ruhájából pufók, hófehér felhők formájában távozott a pára. Csodálatos, dünnyögte. Más sem hiányzott, mint hogy ilyen helyzetben találkozzon az új kollégáival. Ennyit a jó első benyomásról.

– De hát nyitva az ajtó! – hitetlenkedett Hekla. – Mindig nyitva van. – Rendíthetetlen kijelentése kétségeket támasztott Lucyban. Sőt. Kezdte ostobán érezni magát. Többször is megpróbálta, és az ajtó zárva volt. Vagy mégsem? De. Biztos volt benne, hogy nem engedett a kilincs. Pedig mindent megpróbált.

– Nos, ma nem volt – vágott vissza suttogva, ami azonban nem tompította a méltatlankodását. – Mi másért vágtam volna neki a sötétnek, bejutási lehetőséget keresve? – Igen, teljesen biztos volt benne, hogy nemcsak az ajtó volt zárva, hanem az ablakok is. Határozott fellépését azonban némileg csorbította, hogy a lába megbicsaklott a csúszós pallón. Összeszorította a száját, és lehajtotta a fejét, mintha kizárólag a lépéseire akarna koncentrálni, nem pedig a kibuggyanó könnyeit próbálná elrejteni.

– Kérem, engedje, hogy segítsek – szólalt meg Alex gyengéd hangon, és megfogta a lány könyökét. Lucy felkapta a fejét, és egyenesen a férfi meleg, együttérző pillantásával találta szembe magát. Olyan érzése támadt, mintha ez a kedves, barna szempár keresztüllátna rajta, és bár egy hosszú pillanatig meg sem rezdült, Lucy biztos volt benne, hogy észrevette a mellkasában tanyát vert kétségbeesést. És amikor a férfi megnyugtatóan elmosolyodott, úgy érezte, mintha egy apró kis lazac kezdett volna ficánkolni a gyomra mélyén.

Az érzelmei hadat üzentek az önérzetének; bár le akarta rázni magáról a férfi gyengéden irányító karját, módfelett nyugtalanítónak találta az egész testét átjáró, bizsergető érzést. Végül hagyta, hogy a férfi feltámogassa az emelkedőn, és közben megpróbálta bemesélni magának, miért nem találja szívmelengetőnek azt, hogy a változatosság kedvéért róla gondoskodik valaki.

Lucy szája elnyílt a csodálkozástól a kényelmes szoba láttán, miközben lehámozta magáról a csöpögő ruhákat, és a lábujjait élvezettel belefúrta a mézszínű padlóra terített irhaszőnyeg meleg puhaságába. Nem lehetett panasza; a fürdőszobáért pedig kész lett volna akár meghalni is. A hatalmas, esőztetővel ellátott, belépős zuhanykabinból már áramlott a gőz.

Hekla, aki a lenszőke hajával csakis a viking hercegnők késői leszármazottja lehetett, betessékelte Lucyt a szállodába, ahol gerendás mennyezetet, levegős, tágas tereket és egész falakat beborító ablaktáblákat látott. Az új kolléganőből csak úgy ömlött a szó, ám a még döbbent Lucy az elhangzó információmennyiség kis hányadát volt csak képes első hallásra befogadni. Alex volt a vezető csapos. Hekla a menedzserasszisztens. A szálloda félig tele volt, vagy inkább félig üresen állt? Még csak most kezdődött az északi fény szezonja. Elhangzott néhány név, amely a hangzása alapján akár skandináv mitológiai szereplő is lehetett volna: Brynja, Ólafur, Gunnar, Erik, Kristján, Elin, Freya.

Lucy mezítláb átment a kellemes meleggel hívogató fürdőszobába, amely a rusztikus fapolcba mélyesztett kerek mosdókagylóval, a fényes, fekete csempével és a hatalmas, négyszög alakú zuhanykabinnal maga volt a luxus.

Belépett a forró zuhany alá, és csak állt a hajára finom esőként ömlő forró víz alatt. Eddig minden rendben, Lucy. Most már csak le kell nyűgöznöd az új kollégáidat. Vajon miből gondolták, hogy csak a jövő héten érkezik? Valószínűleg sült bolondnak hitték. Csak nem írta el a dátumot? Maga is belátta, hogy az utóbbi hónapokban elég szétszórt volt, és hogy a valamikor annyira elismert szervezőkészsége cserben hagyta, de hogy eltévesszen egy dátumot? Nem, azt nem tudta elképzelni. És arra is megesküdött volna, hogy az ajtó zárva volt.

A zuhanyozás örömeivel eltelve, miután végigdörzsölte a testét a tökéletesen puha törülközővel, Lucy sokkal jobban érezte magát. Csupán az a pár maroknyi haj kedvetlenítette el, amelyet a zuhanyozó lefolyójában felfedezett.

Óvatosan, nehogy akár még egy szálat is elveszítsen, megszárította a haját, de közben szándékosan nem nézett a tükörbe, mert attól tartott, hogy Morticia{1} másod-unokatestvére nézne vissza rá. Az utóbbi néhány hónap során megnyúlt az arca, horpadtabb lett, és sötét karikák jelentek meg a szeme körül. Ehhez jött időnként egy-egy megmagyarázhatatlan sötétbordó zúzódás, amitől félig panda, félig zombi benyomását keltette. És ha az eltorzult vonásai nem jelentettek volna épp elég csapást, szinte folyamatosan émelygett.

Beesett szeme hűen tükrözte azt a romhalmazt, amellyé az élete változott. Megrándult az arca. Gyorsan letette a hajszárítót, és a tükörben látható ajtóra pillantott, amely mögött gyönyörűséges csábítóként, ott terpeszkedett egy széles franciaágy vastag fehér takaróval és puha kék ágyterítővel.

Mielőtt megadta volna magát a fáradtságnak, gyorsan felderítette a lakóterületét, ami, és erre most ébredt csak rá, a következő két hónapban az otthona lesz. Bár úgy érezte magát, mintha átment volna rajta az úthenger, amit látott, az jobb kedvre derítette. A fakeretes dupla ággyal szemben egy nagy, nyitott kandalló állt két hatalmas panorámaablak közé ékelve, ami egyszerre volt lenyűgöző és szokatlan; Lucy legalábbis még sohasem találkozott ilyen különleges belsőépítészeti fogással. Arra gondolt, hogy valami izlandi sajátosság az impozáns tűzhely a rusztikus kőből készült falsíkból kiugró kéménytesttel, amely egészen a ferde famennyezet háromszögletű csúcsáig ért. Mindez fenségesen szellős, majdhogynem nyitott jelleget kölcsönzött a szobának, ugyanakkor a mennyezet és a falak mézszínű faborítása a puha szőnyegekkel és a színpompás faliszőttesekkel otthonossá varázsolta a helyiséget.

Jobbra egy kis nappaliszerű rész volt egy kétüléses kanapéval és a legpuhább kasmírtakaróval, amely a leghidegebb napokon is felmelegítette az embert, és két fotellal a kandallóval szemben. E mögött volt a parányi konyhasarok egy reggelizőpulttal és két bárszékkel.

Lucy fáradt mosollyal megígérte magának, hogy az első szabadnapján begyújt a kandallóba (bár ezt még meg kell tanulnia), magára húzza a kasmírplédet, és egész nap csak a pattogó tüzet fogja bámulni.

Lefeküdt a hűvös lepedőre, fejét a süppedős tollpárnára hajtotta, és elfészkelődött a vastag, puha paplan alatt. Megkönnyebbülten sóhajtott. Ne gondolkozz tovább, utasította az agyát. Az persze nem hallgatott rá, hanem rémképekkel kezdte gyötörni. Látta magát, amint ázott veréb módjára kikecmereg a forró vizes medencéből. Micsoda első benyomás! Az oldalára fordult, és összegömbölyödött. Mielőtt álomba szenderült, még átsuhant a fején egy kellemetlen kérdés. Vajon mit gondolhat róla Hekla és Alex? A legrosszabb esetben azt, hogy ügyetlen, fura, balfácán. Arról, hogy miért került ide, még talán nincs tudomásuk… egyelőre. A takaró alatt keresztezte a mutató- és a középső ujját. Remélhetőleg soha nem fogják megtudni. Próbálta visszanyelni az ostoba könnyeit. Vajon Alex szeme akkor is kedvesen csillog majd, amikor meglátja azt a rémes videót? És mi lesz Hekla derűs mosolyából, ha beüti a böngészőbe a Lucy Smart nevet? Lehet, hogy vicsorgássá torzul? Lucy összeszorította a szemét, és az ágy puha ölelésében álomba merült.

Valami felébresztette. Zavartan körbepillantott a félhomályban. Hosszú percekbe telt, mire eszébe jutott, hogy hol van. Izlandon. A semmi közepén. Kedvetlenül ledobta magáról a halványzöld takarót, mivel kezdte fojtogatónak érezni a melegét. Hoppá! Az este mintha még nem zöld lett volna a színe. A szemét dörzsölve ismét körbejáratta a pillantását a szobán, amelyben mindent átszínezett az ablakokon beszivárgó lágy, földöntúli fény. Nem fogta fel rögtön, hogy mi az. Felkönyökölt, és hunyorogva az ablakra meredt. Sötét volt, amikor lefeküdt, és eszébe sem jutott elhúzni a függönyt.

Hű! Immáron teljesen éberen felült. Érezte, ahogy a szoba hűvös levegője végigsimít a vállán.

A fekete égen a mindent bevonó éteri fény zölden kavargó hullámai pulzáltak. Felkelt, magára terítette a kanapéról a kasmírplédet és az ablakhoz lépett. Tenyerét a jéghideg ablakra tette, mintha így megérinthetné a táncoló fények nyomán kirajzolódó ösvényt, és csak ámult.

A kísérteties, mégis varázslatos fény különös árnyékokat vont a táj fölé, amelyben a tenger elragadó ívben találkozott a szárazfölddel, és hűvös színekben fürdette a hegyoldal sziklás kiszögelléseit. Lucy szorosabbra fogta magán a plédet, és leereszkedett a padlóra. Elbűvölte a titokzatos látvány, amely egy balett kecsességével bontakozott ki a szeme előtt.

Mintha selyem libbent volna a levegőben, úgy táncoltak a fények egy néma dallamra, lassan, álmatagon. Lucy karja libabőrös lett, miközben az egymásba sikló színeket figyelte. Egyszerre érzett félelemmel teli ámulatot és önmaga számára is váratlan elégedettséget. Az elmúlt hónapok minden félelme és aggodalma jelentéktelennek, aprónak és képtelennek tűnt a természet nagyságához és állandóságához képest. Eltűnődött, hány évezred óta létezhet az aurora borealis jelensége, és minek tulajdonították a régiek. Varázslatnak? Isteni jelenlétnek? Esetleg jelnek hitték? Az égre nézett. Hirtelen erősnek érezte magát, mintha átjárta volna a kozmikus energia. Egy egész univerzum volt odakinn, és ő nem volt több egy parányi porszemnél a dolgok bonyolult rendszerében. Az időnek ebben az egy pillanatában semmi és minden volt egyszerre, egy alkotóelem a természet körforgásában. Ökölbe szorította a kezét, és fogadalmat tett. Előre. Mindig csak előre fog nézni. Nem büntetésnek tekinti az izlandi küldetést, hanem megpróbálja a legtöbbet kihozni belőle. Kapott egy második esélyt. Nem fogja hagyni, hogy az elkövetett hibái szabják meg az életét. Bármilyen irreálisnak tűnt is, kapott egy jelet, ezt biztosra vette. Megragadja ezt a lehetőséget, és minden tehetségét és tapasztalatát beleadja annak érdekében, hogy az emberek, akik ellátogatnak az Északi Fény Panzióba, felejthetetlen élményekkel gazdagodva távozzanak.

{1} Az Addams Family (Galád család) c. sorozat női főszereplője.