A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Todd: After We Collided

Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc., 2014

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Szerkesztette: Orosz Klaudia

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2014 by Anna Todd

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-182-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

J-nek,
aki olyan szeretettel szeret engem,
amelyről a legtöbb ember csak álmodik.

És a világ Hardinjainak,
akik megérdemlik, hogy valaki az ő történetüket is elmesélje.

Előhang Tessa

Nézem az idegen férfi ismerős arcát, és elárasztanak az emlékek.

Gyakran üldögéltem a szobámban, fésülgettem a Barbie babám szőke haját, és azt kívántam, bárcsak én lennék az a baba. Mert olyan tökéletes volt. Gyönyörű, mindig ápolt, és pontosan úgy nézett ki, ahogy elvárták tőle. Biztos voltam benne, hogy a szülei büszkék rá. Az apja egy nagy cég igazgatója, és a világot járva keresi a sok-sok pénzt, hogy biztosítsa a család gondtalan életét, míg az anyja otthon maradt, és rendben tartotta a nagy házukat.

Barbie apja sosem jött haza tántorogva, és nem kiabált. Nem üvöltözött olyan hangosan az anyjával, hogy Barbie elbújt az üvegházban, mert távol akart lenni a zajtól meg az összetört edények csörömpölésétől. És ha esetleg a szülei mégis összeszólalkoztak valami apró, könnyen megmagyarázható félreértés miatt, Barbie mindig maga mellett tudhatta Kent, a tökéletes szőke fiúját… még az üvegházban is.

Barbie tökéletes volt, tökéletes élettel, tökéletes szülőkkel.

Most pedig itt áll előttem az apám, piszkosan, elhanyagoltan. Nem így kéne kinéznie, és nem így emlékszem rá. Apám lassan elmosolyodik, és egy újabb emlék támad fel bennem.

Az az este, amikor elment… Az anyám arca merev volt, mint a kő. Nem sírt. Csak állt a nappaliban, és megvárta, amíg a férje kisétál az ajtón. Az apám távozása után többé már nem volt ugyanaz a személy. Hideg, távolságtartó és boldogtalan lett.

De ő mellettem maradt, míg az apám úgy döntött, hogy kisétál az életemből.

Első fejezet Tessa

– Apa? – Ez a férfi nem lehet az apám, hiába olyan ismerős a barna szeme meg a tekintete.

– Tessie? – A hangja mélyebb és rekedtebb, mint a távoli emlékeimben.

Hardin először engem figyel néhány másodpercig, aztán az apámra mered.

Az apám… Itt, ezen a rossz környéken, piszkos ruhában.

– Tessie? Tényleg te vagy az? – kérdezi hitetlenkedve.

Teljesen le vagyok dermedve. Fogalmam sincs, mit mondjak ennek a részeg alaknak, aki az apám arcával néz rám.

Hardin a vállamra teszi a kezét, hogy felébresszen a kábulatomból.

– Tessa…

Teszek egy lépést az idegen férfi felé, aki elmosolyodik. Barna szakálla őszbe vegyül, és a mosolya nem olyan tiszta és ragyogóan fehér, mint az emlékeimben… Hogyan jutott el idáig? Szertefoszlott a reményem, hogy egyszer az apám is úgy megváltozik, mint Ken. Végtelen fájdalommal tölt el, amikor rájövök, hogy tényleg az apámat látom magam előtt.

– Én vagyok. – Beletelik egy kis időbe, mire rájövök, hogy a saját válaszomat hallom.

Közelebb jön hozzánk, és átkarol.

– El sem hiszem! Hát tényleg itt vagy? Olyan régóta próbállak…

Hardin elránt tőle, és ezzel beléfojtja a szót. Hátralépek, és fogalmam sincs, hogyan kéne viselkednem.

Az idegen, vagyis az apám, hol Hardinra néz, hol rám. Először riadt a tekintete, de aztán megnyugszik, és kicsit távolabb húzódik, aminek őszintén örülök.

– Hónapok óta kereslek – jelenti ki végül, és koszos kezével megtörli a homlokát, maszatos foltot hagyva a bőrén.

Hardin ugrásra készen áll előttem.

– Én itt voltam – jegyzem meg csendesen, kikandikálva Hardin háta mögül. Hálás vagyok a védelméért, és csak most jövök rá, hogy valószínűleg teljesen össze van zavarodva.

Az apám hozzáfordul, és egy darabig némán méregeti.

– Nahát… Noah alaposan megváltozott.

– Ő nem Noah, hanem Hardin – közlöm vele.

Az apám óvatosan megkerüli Hardint, aki fenyegetően kihúzza magát. Amikor megint közelebb lép hozzám, megérzem az alkohol szagát.

Lehet, hogy most is részeg, különben nem keverné össze Hardint Noah-val, annyira különböznek egymástól. Az apám fél karjával megint átölel. Hardin rám néz. Alig észrevehetően megrázom a fejemet, hogy lecsillapítsam.

– Ki ő? – Kezd kényelmetlenné válni az apám ölelése, Hardin pedig úgy álldogál ott, mint aki robbanni készül. Pedig nem is dühös, állapítom meg egy idő után. Csak fogalma sincs, mit csináljon, vagy mit mondjon.

Ezzel nincs egyedül.

– Hardin a… Ő a…

– A barátja. A barátja vagyok – fejezi be a mondatot Hardin.

A férfi barna szeme tágra nyílik, és alaposabban szemügyre veszi Hardint.

– Örvendek a találkozásnak, Hardin. Richard vagyok, tegeződjünk. – Kinyújtja a karját, és piszkos kezével megragadja Hardin kezét.

– Öö… Én is örülök. – Hardin még mindig eléggé zavarodottnak tűnik.

– És mit kerestek itt?

Megragadom az alkalmat, hogy ellépjek az apámtól, és Hardin mellé álljak, aki végre lerázza a kábultságát, és szorosan magához ölel.

– Hardin tetoválást csináltatott – válaszolom gépesen. Az agyam még mindig nem tudja felfogni a történteket.

– Aha… Az szép. Én is jártam ezen a helyen.

Megint emlékek tolulnak fel bennem. Az apám minden reggel a konyhában kávézott, mielőtt elment dolgozni. Akkor nem így nézett ki, nem így beszélt, és nem tetováltatta magát. Amikor még ismertem, amikor még kislány voltam.

– Igen, az egyik haverom, Tom csinálja őket. – Felhúzza a pulóvere ujját, és a karján lévő fekete mintára mutat, ami egy koponyára emlékeztet.

Valahogy nem illik hozzá… De ha alaposan szemügyre veszem, be kell ismernem, hogy talán mégis.

– Aha… – Csak ennyit tudok kinyögni.

Nagyon kínos a helyzet. Ez a férfi az apám, aki elhagyott minket. Most itt áll előttem… részegen, és fogalmam sincs, mit gondoljak róla.

Egyrészt izgatott vagyok, de erről egyelőre nem akarok tudomást venni. Amióta az anyám említette, hogy visszajött a környékre, titkon reménykedtem a találkozásunkban. Tudom, hogy butaság ezt gondolni, sőt nagy ostobaság, de bizonyos szempontból jobban néz ki, mint régen. Részeg, és valószínűleg hajléktalan, de csak most jövök rá, mennyire hiányzott. Különben is lehet, hogy csak az utóbbi időben alakult ilyen rosszul a sorsa. Ki vagyok én, hogy megítéljem ezt a férfit, amikor semmit sem tudok róla?

Ott állunk az utcán, és furcsának találom, hogy minden megy tovább, mintha mi sem történt volna. Pedig én úgy éreztem, hogy megállt az idő, amikor az apám elénk támolygott.

– Hol laksz? – kérdezem.

Hardin gyanakvó pillantással méregeti, mintha egy veszélyes ragadozó lenne.

– Most éppen két költözés között vagyok. – Az apám megtörli a homlokát a pulóvere ujjával.

– Értem…

– A Raymarknál dolgoztam, de kirúgtak – közli.

Halványan emlékszem a Raymarkra. Azt hiszem, egy gyár, vagy valami ilyesmi. Gyári munkásként dolgozik?

– És veled mi van? Már vagy… öt éve?

Érzem, hogy Hardin teste megfeszül mellettem.

– Nem öt. Kilenc – javítom ki apámat.

– Kilenc éve? Sajnálom, Tessie – mentegetőzik, kicsit nehezen forgó nyelvvel.

Elszorul a szívem a régi becenév hallatán. Így hívott „a régi szép” időkben. Amikor a vállára emelt, és körbefutott velem a kis udvarunkon. Mielőtt elment. Nem tudom, mitévő legyek. Sírni szeretnék, mert már olyan régen nem láttam. Vagy inkább nevessek, mert annyira vicces, hogy itt találkozunk? Legszívesebben veszekednék vele, amiért elhagyott. Emlékszem, milyen volt részegen. Akkoriban inkább dühöngött, és kiabált. Most pedig mosolyog, a tetkóját mutogatja, és kezet fog a barátommal. Talán jobb ember lett belőle…

– Azt hiszem, ideje mennünk – szólal meg Hardin, az apámra nézve.

– Tényleg nagyon sajnálom. Nem csak az én hibám volt. Az anyád… Tudod, milyen. – Mentegetőzve legyint a kezével. – Kérlek, Theresa, adj még egy esélyt – könyörög.

– Tessa… – hangzik fel Hardin figyelmeztetése.

– Adj nekünk egy percet – szólok oda az apámnak. Megragadom Hardin karját, és néhány méterrel odébb vonszolom.

– Mi az ördögöt művelsz? Ugye nem fogsz…

– Ő az apám, Hardin.

– Ő egy piás hajléktalan – jelenti ki dühösen.

Könnyek szöknek a szemembe, amikor meghallom Hardin igaz, de kemény szavait.

– Kilenc éve nem láttam.

– Pontosan! Kilenc éve nem láttad, mert elhagyott téged. Ez időpazarlás, Tessa. – Hátranéz, és haragos pillantást vet az apámra.

– Nem érdekel. Szeretném meghallgatni.

– Jól van… De ugye nem fogod elhívni hozzánk, vagy valami ilyesmi? – Hardin megrázza a fejét.

– Ha akarom, elhívom. És ha van kedve, akkor eljön hozzánk. Az az én lakásom is! – csattanok fel, és én is az apám felé pillantok. Ott áll, a piszkos ruháiban, és lehajtott fejjel nézi a járdát. Mikor aludt utoljára ágyban? Mikor evett rendes ételt? A gondolattól megfájdul a szívem.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy magunkkal vigyük? – Hardin ismerős mozdulattal a hajába túr, ami a zaklatott lelkiállapotáról árulkodik.

– Nem azért, hogy velünk lakjon… Csak ma estére. Főzhetnénk valami vacsorát – javaslom. Az apám felemeli a fejét, és a szemembe néz. Elfordítom a tekintetemet, amikor rám mosolyog.

– Vacsorát? Tessa, ez egy alkesz állat, aki majdnem tíz évig feléd sem nézett… És te most vacsorát akarsz főzni neki?

Zavarba jövök a kitörésétől. A gallérjánál fogva közelebb húzom magamhoz, hogy ne kelljen hangosan beszélnem.

– Ő az apám, Hardin, és az anyámmal már nincs semmilyen kapcsolatom.

– Ettől még nem kell a kebledre vonnod ezt az alakot. Ennek nem lesz jó vége, Tess. Túlságosan kedves vagy mindenkihez, még akkor is, ha nem érdemlik meg.

– Ez fontos nekem – jelentem ki. Már éppen rá akarok mutatni, milyen vicces, hogy pont ő ágál a megbocsátásom miatt, amikor hirtelen megenyhül az arca.

Felsóhajt, és bosszúsan megcibálja a kócos fürtjeit.

– A fenébe, Tessa… Ennek nem lesz jó vége.

– Nem tudhatod, mi lesz a vége, Hardin – súgom oda neki, és az apámra nézek, aki a szakállát babrálja. Lehet, hogy Hardinnak igaza van, de tartozom magamnak azzal, hogy megpróbálom megismerni ezt a férfit. Vagy legalább meghallgatom a mondanivalóját.

Visszamegyek az apámhoz, és az ösztönös gyanakvás miatt kicsit remeg a hangom, amikor megszólalok.

– Nincs kedved eljönni hozzánk vacsorázni?

– Tényleg? – kiált fel boldogan, és remény ragyog fel a szemében.

– Igen.

– Persze hogy van kedvem! – Elmosolyodik, és egy pillanatra megint olyan lesz, mint ahogy az emlékeimben él. Amikor éppen nem ivott.

Hardin nem szólal meg, miközben a kocsihoz megyünk. Tudom, hogy dühös, és meg is értem. De azt is tudom, hogy az ő apja megváltozott… Ken az egyetemünk vezetője! Miért nem érti meg, hogy én is szeretnék hasonló változást látni a saját apám életében?

Amikor a kocsihoz érünk, apa elismerően füttyent.

– Nahát! Egy Ford Capri? A késő hetvenes évekből?

– Ja. – Hardin beszáll a kormány mögé.

Az apám nem teszi szóvá Hardin mogorva szűkszavúságát, és ennek nagyon örülök. A rádió halkra van állítva, de mihelyt beindul a motor, egyszerre nyúlunk a hangerőszabályzó gombjához, abban a reményben, hogy a zene elnyomja a kínos csendet.

Útközben egyre azon jár az eszem, hogy mit szólna ehhez az anyám. A gondolattól kiráz a hideg, ezért inkább a közeledő seattle-i költözésemre gondolok.

Nem, ez még rosszabb. Fogalmam sincs, hogyan tegyem szóvá Hardinnak. Lehunyom a szemem, és az ablakra hajtom a fejemet. Hardin megfogja a kezemet, és a meleg érintésétől megnyugszom.

– Nahát, itt laktok? – álmélkodik az apám a hátsó ülésen, amikor megállunk a lakópark előtt.

Hardin rám sandít. Kezdődik, közli a tekintetével.

– Igen, néhány hónapja költöztünk be – válaszolom.

A liftben szinte égeti az arcomat Hardin védelmező pillantása. Halványan rámosolygok, hátha meglágyítom. Úgy tűnik, sikerült. Bár most már én is nagyon kínosan érzem magam egy idegennel az otthonunkban. Kezdem megbánni, hogy meghívtam, de már nem csinálhatom vissza.

Hardin kinyitja az ajtót, hátra sem nézve belép a lakásba, majd szó nélkül a hálószoba felé indul.

– Mindjárt visszajövök – szólok oda az apámnak, és magára hagyom az előszobában.

– Használhatom a fürdőszobát? – kiált utánam.

– Persze. A folyosó végén van. – Az ajtóra mutatok, és Hardin után megyek.

Az ágyon ül, és éppen a csizmáját veszi le. Rám pillant, és int, hogy csukjam be az ajtót.

– Tudom, hogy ideges vagy – jegyzem meg, amikor odaérek hozzá.

– Igen.

Két kezembe veszem az arcát, és a hüvelykujjammal megcirógatom.

– Nem kell.

Lehunyt szemmel élvezi az érintésemet, és átkarolja a derekamat.

– Fájdalmat fog okozni neked. Meg szeretném akadályozni.

– Nem bánthat engem… Mivel árthatna? Már ezer éve nem láttam.

– Valószínűleg most pakolja a zsebébe a cuccainkat – morgolódik Hardin, mire elnevetem magam. – Ez nem vicces, Tessa.

Felsóhajtok, és felemelem az állát, hogy nézzen rám.

– Légy szíves, lazíts egy kicsit, és próbálj meg bizakodó lenni. Éppen eléggé össze vagyok zavarodva, és semmi szükség arra, hogy a duzzogásoddal tovább növeld a feszültséget.

– Nem duzzogok. Csak próbállak megvédeni.

– Nincs rá szükség… Ő az apám.

– Nem az apád…

– Kérlek… – A hüvelykujjammal megcirógatom az ajkát. Hardin arca megint megenyhül.

Ő is felsóhajt.

– Rendben, vacsorázzunk ezzel a fószerrel. Ki tudja, mikor evett olyan ételt, amit nem a kukából halászott ki?

A mosolyom elhalványul, és megremeg az ajkam, pedig igyekszem uralkodni magamon. Hardin észreveszi.

– Ne haragudj… Ne sírj – kérlel sóhajtva. Azóta sóhajtozik, amióta a tetoválószalon előtt összefutottunk az apámmal. Hardin akkor is haragosnak tűnik, amikor aggódik… Akárhogy is van, ettől még valószínűtlenebb ez az egész helyzet.

– Komolyan gondolom, amit mondtam, de oké… nem akarok túlságosan bunkó lenni. – Feláll, és megcsókolja a szám sarkát. – Gyere, etessük meg a koldust – morogja az ajtó felé menet. A megjegyzése egyáltalán nem vidít fel.

A nappaliban álldogáló férfi furcsa látványt nyújt, és egyáltalán nem illik a környezetbe, miközben csodálkozva nézelődik a helyiségben, és szemügyre veszi a könyvszekrényben sorakozó könyveket.

– Készítek valami vacsorát. Addig nézheted a tévét – javaslom.

– Segíthetek? – ajánlkozik.

– Hát… oké. – Halványan elmosolyodom, ő pedig követ a konyhába. Hardin a nappaliban marad, megtartva a három lépés távolságot. Erre számítottam, úgyhogy nem lep meg.

– El sem hiszem, hogy már felnőttél, és saját lakásod van – jegyzi meg az apám.

A hűtőből előveszek egy paradicsomot, közben igyekszem összeszedni a szétszórt gondolataimat.

– Egyetemre járok, a WCU-ra. És Hardin is – válaszolom. Nem említem, hogy talán éppen most fogják kicsapni.

– Tényleg? A Washingtoni Egyetemre? Nahát… – Leül az asztalhoz, és észreveszem, hogy lemosta a koszt a kezéről. A homlokáról is eltűnt a maszat, és egy vizes folt az inge vállán arról árulkodik, hogy onnan is megpróbált eltüntetni egy foltot. Tehát ő is ideges. Ettől kicsit jobban érzem magam.

Majdnem elárulom neki a seattle-i terveimet, és azt, hogy az életem nemsokára izgalmas fordulatot fog venni, de leállítom magam, mert erről még Hardinnak sem beszéltem. Az apám váratlan felbukkanása megint eltérített. Nem tudom, hány problémával kell még megküzdenem, mielőtt minden összeomlik a lábaim előtt.

– Bárcsak itt lettem volna, hogy lássam ezeket a történéseket. Mindig tudtam, hogy sokra fogod vinni.

– De nem voltál itt – vetem oda szemrehányó hangon. Szinte azonnal elfog a bűntudat, de nem akarom visszaszívni a szavaimat.

– Tudom, de most itt vagyok, és remélem, hogy mindent jóvátehetek.

Felébred bennem a remény, hogy mégsem olyan rossz ember. Talán csak az italtól kéne megszabadulnia.

– Még mindig… Még mindig iszol?

– Igen. – Lehajtja a fejét. – De már nem olyan sokat. Tudom, hogy most úgy néz ki, de csak arról van szó, hogy volt néhány kemény hónapom.

Hardin felbukkan a konyha ajtajában, és látom rajta, hogy nehezére esik csendben maradni. Remélem, azért sikerül erőt vennie magán.

– Néhányszor találkoztam az anyáddal.

– Igen?

– Igen, de nem volt hajlandó elárulni, hol vagy. Nagyon jól néz ki – teszi hozzá.

Olyan kínos ez a megjegyzése az anyámról, akinek a hangja még most is a fülemben cseng, amint azt hajtogatja, hogy az apám elhagyott minket. Ez a férfi tehet arról, hogy anyám olyan lett, amilyen.

– Mi történt… köztetek? – Egy serpenyőbe teszem a csirkemellet, és amíg sistereg, várom a választ. Nem akarok az apámra nézni egy ilyen kényes és személyes kérdés után, de nem tudtam megállni, hogy ne kíváncsiskodjak.

– Egyszerűen nem voltunk egymáshoz valók. Anyád mindig többet akart, mint amit én nyújtani tudtam neki, és tudod, hogy milyen…

Persze hogy tudom. Mégsem tetszik, hogy ilyen lenézően beszél róla.

Nem hagyom, hogy anyámat hibáztassa mindenért, ezért neki szegezem a következő kérdést.

– Miért nem hívtál?

– Hívtalak… Sokszor telefonáltam. Minden születésnapodra küldtem ajándékot. Gondolom, nem mondta el neked, ugye?

– Nem.

– Pedig így van… Egész idő alatt nagyon hiányoztál. Alig tudom elhinni, hogy most itt vagy előttem. – A szeme könnybe lábad, a hangja megremeg, miközben elindul felém. Nem tudom, hogyan reagáljak. Nem ismerem már ezt a személyt, és lehet, hogy soha nem is ismertem.

Hardin belép a konyhába, hogy élő akadályként közénk álljon, és most az egyszer örülök a beavatkozásának. Fogalmam sincs, mit gondoljak… De az biztos, hogy kell a távolság, mert kínosan érzem magam, ha túl közel kerülök ehhez az ismeretlen férfihoz.

– Tudom, hogy nem bocsátasz meg nekem. – Az apám ezt szinte zokogva mondja, nekem meg összeszorul a gyomrom.

– Nem arról van szó. Csak időre van szükségem, mielőtt újra az életembe fogadlak. Nem is ismerlek – teszem hozzá, mire bólint.

– Tudom, tudom. – Visszaül az asztal mellé, és hagyja, hogy elkészítsem a vacsorát.

Második fejezet Hardin

Tessa semmirekellő spermadonorja szinte levegővétel nélkül az arcába tol két adag ételt. Biztosan éhezik, az utcán él, meg ilyenek. Nem arról van szó, hogy nem érzek együtt azokkal, akik rossz passzban vannak, és rájuk jár a rúd, de ez az alak egy piás, aki otthagyta a gyerekét, ezért egy pillanatig sem tudom sajnálni.

Miután megiszik egy pohár vizet, a barátnőmre vigyorog.

– Nagyon jó szakácsnő vagy, Tessie.

Esküszöm, üvöltözni kezdek, ha még egyszer így nevezi.

– Köszönöm. – Tessa elmosolyodik, mert mindenkihez annyira kedves. Látom, hogy a csövinek sikerül behálóznia, kihasználva az érzelmi gyengeségét, amit éppen ő okozott az árulásával.

– Komolyan mondom. Talán egyszer megtaníthatnád nekem ezt a receptet.

És hol főznél, te nyomi? A nem létező konyhádban?

– Persze – bólogat Tessa, és feláll, hogy összeszedje a tányérokat.

– Ideje mennem… Köszönöm a vacsorát – szólal meg Richard, azaz dilis Dick, és ő is feltápászkodik.

– Nem muszáj… Itt maradhatnál éjszakára, ha van kedved, és holnap reggel majd… visszaviszünk – javasolja Tessa, és kicsit zavarban van, mert nem tudja, hogyan fogalmazzon. Jogos, hiszen nem haza visszük, az tuti.

Én viszont tudom, hogy nem tetszik nekem ez a helyzet.

– Az remek lenne! – örvendezik dilis Dick a kezét dörzsölve.

Biztosan szeretne már hörpinteni egyet a rohadék.

Tessa elmosolyodik.

– Remek. Hozok egy párnát meg néhány takarót a hálószobából. – Az apjára néz, aztán rám, és sejtem, mire gondol, mert így folytatja: – Ugye, ellesztek egy rövid ideig?

Az apja felnevet.

– Igen. Úgyis meg szeretném ismerni a barátodat.

Hidd el, hogy jobb, ha nem ismersz.

Tessa a szemöldökét ráncolva figyeli az arcomat, aztán kisétál, egyedül hagyva minket a konyhában.

– Nos, Hardin… Hol találkoztál az én Tessámmal? – érdeklődik a csövi. Megvárom, amíg Tessa becsukja az ajtót, mert nem akarom, hogy meghallja, amit mondani fogok. – Hardin… – ismétli meg a pasas.

– Tisztázzunk valamit – mordulok fel, és áthajolok az asztalon. Látom, hogy sikerült meglepnem. – Ő nem a te Tessád, hanem az enyém. És jól tudom, miben mesterkedsz. Ne hidd, hogy én is bedőlök neked.

A pasi megadóan feltartja a kezét.

– Én nem mesterkedem semmiben, csak…

– Mit akarsz? Pénzt?

– Mit? Nem, dehogy. Szeretnék kapcsolatban lenni a lányommal.

– Volt kilenc éved, hogy kiépíts vele egy normális kapcsolatot, és most csak azért vagy itt, mert összefutottunk abban az átkozott parkolóban. Nem kerested őt – förmedek rá, és legszívesebben megszorongatnám a nyakát.

– Tudom. – A fószer megcsóválja a fejét, és bűnbánó arcot vág. – Tudom, hogy sok hibát követtem el, de szeretném helyrehozni őket.

– Az ital beszél belőled… Itt ülsz a konyhámban, és látom rajtad, hogy piás vagy. Hidd el, hogy felismerem a piásokat. Nem tudok együtt érezni egy olyan emberrel, aki elhagyja a családját, és kilenc évvel később még mindig tiszta gáz az élete.

– Tudom, hogy jók a szándékaid, és örülök neki, hogy védeni akarod a lányomat, de most nem fogom elrontani. Meg akarom ismerni őt… és téged is.

Csendben maradok, és igyekszem kordában tartani a gyilkos gondolataimat.

– Sokkal kedvesebb vagy Tessa társaságában – jegyzi meg egy idő után.

– Te pedig sokkal rosszabb színész leszel, ha nincs a közeledben – vágok vissza dühösen.

– Jogos, hogy nem bízol bennem, de az ő kedvéért adj nekem egy esélyt.

– Ha fájdalmat okozol neki, halott ember vagy. – Talán nem kéne így megfenyegetnem Tessa apját, de csak haragot és bizalmatlanságot érzek a szánalmas csöves iránt. Az ösztöneim azt súgják, hogy védjem meg a barátnőmet, és ne boruljak egy piás idegen nyakába.

– Nem fogom megbántani – ígéri.

Elhúzom a számat, és iszom egy korty vizet.

Úgy tűnik, kezd megnyugodni, mert viccelni próbál.

– Ugye tudod, hogy ebben a beszélgetésben valahogy felcserélődtek a szerepek?

Nem válaszolok, inkább bemegyek a hálószobába. Ott kell hagynom, különben Tessa arra fog visszajönni, hogy fojtogatom az apját.

Harmadik fejezet Tessa

Egy párnát, egy takarót meg egy törülközőt tartok a kezemben, amikor Hardin beviharzik a szobába.

– Mi történt? – kérdezem, és várom, hogy dühöngeni kezdjen, vagy szemrehányást tegyen, amiért a beleegyezése nélkül itt marasztaltam az apámat éjszakára.

Hardin az ágyhoz megy, hanyatt dobja magát, és rám néz.

– Semmi. Remekül éreztük magunkat. Aztán úgy gondoltam, hogy már elég időt töltöttem a vendégünkkel, és bejöttem ide.

– Ugye, nem bántál vele nagyon gorombán? – Alig ismerem az apámat, és nincs kedvem még több feszültséget elviselni.

– Visszafogtam magam – sóhajtja Hardin lehunyt szemmel.

– Akkor viszek neki egy takarót, és elnézést kérek a viselkedésedért, mint mindig – bosszankodom.

Apám a nappali padlóján üldögél, és a szakadt farmerját piszkálja. Amikor meghallja a lépteimet, felnéz.

– Nyugodtan ülhetsz a heverőre – közlöm vele, és a karfára teszem a takarót meg a többit.

– Én nem akarom… nem akarom összekoszolni – mentegetőzik zavartan, és elpirul. Megfájdul a szívem.

– Ne aggódj emiatt… Lezuhanyozhatsz, és Hardinnak biztosan van valami ruhája, amit felvehetsz éjszakára.

Nem néz rám.

– Nem akarlak kihasználni titeket – tiltakozik erőtlenül.

– Semmi baj, tényleg. Szerzek neked ruhát, addig te zuhanyozz le. Hoztam törülközőt.

Halványan rám mosolyog.

– Köszönöm. Annyira örülök, hogy megint látlak. Nagyon hiányoztál… és most itt vagy.

– Elnézést, ha Hardin goromba volt. Ő csak…

– Védeni akar? – fejezi be a mondatot.

– Igen, azt hiszem, erről van szó. De néha nagyon gorombán csinálja.

– Nem baj. Férfi vagyok, elviselem. Csak félt téged, és ezért nem hibáztatom. Nem ismer engem, és… igazából te sem. Hardin emlékeztet valakire, akit régebben ismertem… – Az apám elhallgat, és elmosolyodik.

– Kire?

– Saját magamra… Én is ilyen voltam. Nem tiszteltem senkit, aki nem érdemelte ki, és mindenkin átgázoltam, aki az utamban állt. Sokban hasonlítunk egymásra, azzal a különbséggel, hogy neki több a tetkója, mint nekem. – Az apám felnevet, és a nevetése újabb emlékeket ébreszt bennem, amelyeket már majdnem el is felejtettem.

Jól esik az emlékezés, és én is elmosolyodom. Aztán az apám feláll, és elveszi tőlem a törülközőt.

– Akkor a szavadon foglak, és lezuhanyozom.

Utánakiáltok, hogy nemsokára hozok neki ruhát, és leteszem a fürdőszoba ajtaja elé.

A hálószobában Hardin még mindig az ágyon fekszik, lehunyt szemmel, behajlított térddel.

– Zuhanyozik. Azt mondtam neki, hogy felveheti valamelyik ruhádat – közlöm vele.

Erre felül, és rám mered.

– És miért mondtad ezt neki?

– Mert nem tud miben aludni. – Kitárt karral az ágyhoz lépek, hogy megnyugtassam.

– Hát persze. Add oda neki a ruháimat – kiáltja felháborodottan. – Talán az ágyban is át kéne adnom a helyemet?

– Inkább abba kéne hagynod a hőzöngést. Ő az apám, és szeretném látni, mi lesz ebből. Azért, mert te nem tudsz megbocsátani az apádnak, még nem kéne megakadályoznod a próbálkozásomat az én apámmal! – vágok vissza, hasonló hevességgel.

Hardin haragosan, összehúzott szemmel néz rám. Látom rajta, mennyire igyekszik, hogy magában tartsa a gyűlölködő szavakat, amelyeket ki akar mondani.

– Nem erről van szó. Már sokszor figyelmeztettelek, hogy túlságosan naiv vagy. Nem mindenki érdemli meg a kedvességedet, Tessa.

– Csak te, ugye? – csattanok fel ingerülten. – Csak neked kell megbocsátanom, és minden körülmények között hinnem kell az ártatlanságodban. Nem látod, mennyire önző vagy? – Beletúrok az alsó fiókba, és előveszek egy melegítőt. – Tudod, mit? Inkább vagyok naiv, aki csak a jót látja az emberekben, minthogy egy mogorva bunkó legyek, aki álladóan azon parázik, hogy mindenki ki akar vele szúrni.

Összeszedek még egy pólót meg egy pár zoknit, és kiviharzok a szobából. A ruhákat a fürdőszoba ajtaja elé teszem, és meghallom, hogy apám énekel a zuhany alatt. Az ajtóra szorítom a fülemet, és elmosolyodok, annyira tetszik a hangja. Emlékszem, anyám mindig azt hajtogatta, hogy idegesíti az apám éneklése zuhanyozás közben, de én inkább kedvesnek találom.

A nappaliban visszakapcsolom a tévét, és az asztalra teszem a távirányítót, hátha van kedve tévézni. Szokott tévét nézni egyáltalán?

Rendbe teszem a konyhát, és a pulton hagyok egy kis maradékot, hátha még éhes. Mikor evett utoljára rendes ételt? A gondolattól megint összeszorul a szívem.

A víz még mindig csobog a fürdőszobában. Biztosan nagyon élvezi a zuhanyt, és ez arról árulkodik, hogy már régen lehetett része benne.

Amikor végre visszamegyek a hálószobába, Hardin a tőlem kapott bőr mappát tartja az ölében. Elsétálok mellette, és közben nem nézek rá, de elkapja a karomat.

– Beszélhetnénk? – kérdezi, és magához von, hogy a két lába között állok. Gyorsan leteszi a mappát.

– Persze. Mondd!

– Sajnálom, hogy olyan bunkó voltam, oké? Csak nem tudom, mit gondoljak erről az egészről.

– Milyen egészről? Semmi sem változott.

– De igen. Egy férfi van a lakásomban, akit egyikünk sem ismer, és ennyi év után most közel akar kerülni hozzád. Ez valahogy nem stimmel, és felébreszti a gyanakvásomat. Meg kell értened.

– Megértelek, de akkor sem szép, hogy állandóan gyűlölködő megjegyzéseket teszel, és sértegeted az apámat. Az előbb például koldusnak nevezted. Nem látod, hogy ezzel engem is megsértesz?

Hardin összekulcsolja a kezünket, és még közelebb von magához.

– Sajnálom, bébi. Tényleg. – A szájához emeli a kezemet, és lassan megcsókolja az ujjaimat. Az ajka lágy érintésétől elpárolog a haragom.

Felvonom a szemöldökömet.

– Akkor befejezed a gonoszkodást?

– Igen. – Megfordítja a kezemet, és megcirógatja a tenyeremet.

– Köszönöm. – Nézem, ahogy a hosszú mutatóujjával végigsimítja a tenyeremet a csuklómtól az ujjaim hegyéig.

– De légy óvatos, oké? Mert ez a pasi nem szívbajos, ha…

– Elég normálisnak tűnik, nem? Mármint kedvesnek… – szólalok meg csendesen, beléfojtva egy újabb gonosz megjegyzést.

Hardin abbahagyja a cirógatást.

– Nem tudom. Elég rendes, azt hiszem.

– Amikor kicsi voltam, nem volt kedves.

Hardin haragos pillantással néz rám, de igyekszik visszafogni magát, amikor megszólal.

– Ne beszélj erről, amíg ilyen közel van hozzám, légy szíves! Igyekszem uralkodni magamon, de azért ne feszítsd túl a húrt!

Az ölébe ülök, ő meg hanyatt fekszik az ágyon, és magával von.

– Holnap lesz a nagy nap – közli sóhajtva.

– Igen – suttogom a karjába bújva, és kényelmesen ellazulok a teste melegében. Holnap lesz Hardin meghallgatása, és döntenek az elbocsátása ügyében, amiért megverte Zedet. Nem a mi napunk lesz, az biztos.

Hirtelen rémület fog el, mert eszembe jut az SMS, amit Zedtől kaptam. Majdnem megfeledkeztem róla, mert utána rögtön találkoztunk az apámmal a tetoválóstúdió előtt. A mobilom rezgett a zsebemben, amíg Steph-re és Tristanra vártunk, és Hardin figyelte az arcomat, miközben elolvastam. Szerencsére nem kérdezte meg, ki írt.

„Beszélnünk kell holnap reggel. Csak mi ketten, légy szíves.” Ezt üzente Zed, és fogalmam sincs, mit akar.

Nem tudom, szóba álljak-e egyáltalán vele, miután azt mondta Tristannek, hogy feljelentést tesz Hardin ellen. Remélem, csak dicsekedett, mert meg akarja őrizni a kemény hírnevét. Fogalmam sincs, mit tegyek, ha Hardin bajba kerül, mármint igazi bajba. Válaszolnom kéne az üzenetre, de nem tartom jó ötletnek, hogy találkozzak Zeddel, és négyszemközt beszéljek vele. Hardinnak már így is éppen elég baja van, és semmi szükség arra, hogy nehezítsem a helyzetét.

– Hallottad, amit mondtam? – Hardin megbök, mire felnézek rá.

– Nem, bocs.

– Mi jár a fejedben?

– Minden. A holnapi meghallgatás, a vádak, a kirúgás, Anglia, Seattle, az apám… – Felsóhajtok. – Minden.

– De eljössz velem, ugye? A meghallgatásra. – A hangja halk, de ideges.

– Ha akarod… – válaszolom.

– Szükségem van rád.

– Akkor ott leszek. – Témát szeretnék váltani, ezért így folytatom: – Még most sem hiszem el, hogy megcsináltattad azt a tetkót. Megnézhetem?

Gyengéden legördít magáról, hogy megfordulhasson.

– Húzd fel a pólómat.

Lecsupaszítom a hátát, aztán leveszem a feliratot fedő fehér kötést.

– Egy kicsit véres a kötés – aggodalmaskodom.

– Az normális – válaszolja, és mosolyog a tudatlanságomon.

Az ujjammal végigsimítom a tökéletes szavakat. Ez a tetoválás a kedvencem, amit miattam csináltatott. Nagyon sokat jelentenek nekem ezek a szavak, és örülök, hogy neki is. De a jelentésüket beárnyékolja a hír, amit még nem közöltem Hardinnal. Még mindig nem mondtam el neki, hogy Seattle-be költözöm. Majd holnap, miután megtudjuk, mi lesz a sorsa az egyetemen. Már ezerszer megígértem magamnak, hogy túlesek rajta, mert minél tovább halogatom, annál mérgesebb lesz, ha megtudja.

– Ez elég komoly elkötelezettség neked, Tessie?

Haragos pillantást vetek rá.

– Ne hívj így!

– Gyűlölöm ezt a becenevet – fakad ki, és rám néz. Már megint a hasán fekszem.

– Én is, de nem akarom elárulni neki. Egyébként a tetoválás elég – teszem hozzá, Hardin kérdésére utalva.

– Biztos? Mert visszamehetek, és a portrédat is felvarrathatom a felirat alá – tréfálkozik, és elneveti magát.

– Jaj, nehogy! – Riadtan megrázom a fejemet, mire még jobban nevet.

– Biztos vagy benne, hogy ennyi elég lesz? – Felül, és visszahúzza a pólót a hátára. – És nincs házasság – teszi hozzá.

– Tehát erre megy ki a játék? A házasság helyett csináltattad a tetkót? – Nem is tudom, mit gondoljak erről.

– Nem egészen. Azért varrattam, mert akartam, és már egy ideje nem csináltattam újat.

– Milyen praktikus.

– De neked is szántam, hogy megmutassam, mit jelent számomra ez… ami köztünk van. – Hardin megint megfogja a kezemet. – Akármi is ez, soha nem akarom elveszíteni. Már elveszítettem, és még mindig nem kaptam vissza teljesen, de már érzem, hogy jól haladok.

A keze meleg, és olyan jólesik a szorítása.

– Ezért egy nálam sokkal romantikusabb férfi szavait idéztem, hogy kifejezzem magam. – Rám villantja a mosolyát, de a szemében félelmet látok.

– Szerintem Darcy elszörnyedne, ha látná, mire használtad a híres szavait – ugratom.

– Szerintem pedig lepacsizna velem, és gratulálna – jelenti ki Hardin vigyorogva.

Felnevetek.

– Lepacsizna? Fitzwilliam Darcy sosem tenne olyat.

– Szerinted nem? Tévedsz. Itt ülne, és sörözne velem. És mindketten panaszkodnánk, hogy milyen bosszantóan fafejűek a nők, akiket az élet mellénk sodort.

– Pedig örülnötök kéne nekünk, mert a jó ég tudja, rajtunk kívül ki viselne el titeket.

– Ez a véleményed? – néz rám a gödröcskés mosolyával.

– Egyértelműen.

– Lehet, hogy igazad van. De egy szempillantás alatt lecserélnélek Elizabeth-re.

Összeszorítom a számat, és felvont szemöldökkel várom a magyarázatát.

– Csak azért, mert hozzám hasonlóan vélekedik a házasságról.

– Mégis férjhez ment – emlékeztetem.

Hardin hirtelen megragadja a derekamat, és az ágyra dob. A fejem belesüpped a díszpárnákba, amelyeket annyira utál, és sosem hagyja ki az alkalmat, hogy ezt a tudomásomra hozza.

– Jó, hogy mondod! Akkor Darcy vihet mindkettőtöket. – A nevetése betölti a szobát, és én is felszabadultan kacagok vele.

Imádom, amikor így tréfálkozunk, és ugratjuk egymást a regények szereplői miatt. Ilyenkor megfeledkezem arról, hogy megjártam miatta a poklot, és úgy vélem, megérte a sok szenvedés. Ezekben a pillanatokban nem gondolok a kapcsolatunkat már többször megrengető múltbéli nehézségekre, és az előttünk lévő akadályokat sem tartom olyan félelmetesnek.

– Úgy hallom, kijött a fürdőszobából – jegyzi meg Hardin, és igyekszik semleges hangon beszélni.

– Megyek, és jó éjszakát kívánok neki. – Kibontakozom Hardin öleléséből, és megcsókolom a homlokát.

A nappaliba érve megállapítom, hogy furcsa az apámat Hardin ruháiban látni, de legalább a méret többé-kevésbé jó.

– Még egyszer kösz a ruhát. Majd itt hagyom, amikor reggel elmegyek – hálálkodik.

– Nem szükséges. Nyugodtan elviheted… ha szükséged van rá.

Apám leül a heverőre, és az ölébe teszi a kezét.

– Már eddig is sokat tettél értem. Többet, mint megérdemlem.

– Semmiség. Tényleg.

– Sokkal megértőbb vagy az anyádnál – közli mosolyogva.

– Szerintem most semmit sem értek, de el szeretnék jutni arra a pontra.

– Én csak egy kis időt kérek tőled, hogy megismerjem az én kis… a felnőtt lányomat.

Halványan rámosolygok.

– Az jó lenne.

Messze vagyunk a tökéletes apa-lánya kapcsolattól, és nem tudok egy nap alatt megbocsátani neki, de ő az apám, és nincs energiám arra, hogy gyűlöljem. Szeretném elhinni, hogy meg tud változni, mert láttam már ilyet. Ken élete például teljesen átalakult, még akkor is, ha Hardin nem hajlandó megfeledkezni a fájdalmas múltról. Hardinon is sok változást tapasztaltam. Nála konokabb emberrel még nem találkoztam, úgyhogy nem teljesen alaptalanul reménykedem. Hátha az apám számára is van remény, akármilyen mélyre is süllyedt.

– Hardin gyűlöl engem. Keményen kell dolgoznom, hogy legyőzzem az ellenszenvét.

Apám fanyar humora megnevettet.

– Igen, ez igaz.

A hálószoba felé nézek. A feketébe öltözött barátom az ajtó előtt áll, és gyanakodva figyel minket.

Negyedik fejezet Tessa

– Állítsd már le! – nyög fel Hardin, amikor az ébresztő megszólal a sötét hálószobában.

Megkeresem a mobilomat, és végighúzom a hüvelykujjamat a kijelzőn, hogy végre elhallgasson a kellemetlen hang. Felülök az ágyban, és úgy érzem, hogy a vállamat lehúzza egy láthatatlan súly. A mai nap sok feszültséget tartogat számunkra. Ma fog eldőlni, hogy kirúgják-e Hardint az egyetemről, és talán azt is megtudjuk, hogy Zed feljelenti-e őt. És ott van még a seattle-i költözésem, amit ma el kell mondanom neki. Nem tudom, mit fog szólni, ha megtudja, hogy a seattle-i irodában akarok dolgozni, és szeretném, ha velem jönne. Pedig nagyon gyűlöli azt a várost.

Nem is tudom eldönteni, mitől félek jobban. A fürdőszobában felkapcsolom a villanyt, és hideg vizet locsolok az arcomra. Azt hiszem, a testi sértés vádja a legrosszabb. Ha Hardint börtönbe küldik, fogalmam sincs, mit fogok tenni, vagy ő mit fog tenni. Már a gondolattól hányingerem támad. Megint eszembe jut Zed üzenete. Vajon miről akar beszélni velem? Főleg, miután legutóbb valami olyasmit mondott, hogy „belém szeretett”.

Az arcom elé tartom a fogason lógó puha törülközőt, és megpróbálom nagyon lassan venni a levegőt, hátha ettől megnyugszom. Válaszoljak Zednek, és tudakoljam meg, miről akar beszélni velem? Talán megmagyarázza, miért mondta Tristannek, hogy feljelenti Hardint, amikor nekem az ellenkezőjét ígérte. Bűntudatom van, amiért lebeszéltem róla, azok után, hogy Hardin olyan csúnyán helyben hagyta. De szeretem Hardint, és nem feledkezhetek meg arról sem, hogy az elején Zed is ugyanúgy meg akarta nyerni a fogadást. Ebben a dologban egyikük sem teljesen ártatlan.

Mielőtt túl sokat töprengenék a lehetséges következményekről, írok egy SMS-t Zednek. Csak segíteni akarok Hardinnak. Ezt hajtogatom magamban, miközben elküldöm az üzenetet, aztán nekilátok a sminkelésnek meg a fésülködésnek.

Amikor a heverőn meglátom a gondosan összehajtogatott takarót, összeszorul a szívem. Elment? Hogyan fogom elérni, ha…

Aztán meghallom a konyhában a szekrényajtó csukódását, és felvidulok. Belépek a sötét helyiségbe, és amikor felkapcsolom a villanyt, az apám ijedtében elejt egy kiskanalat.

– Elnézést, igyekeztem csendben maradni – mentegetőzik, és gyorsan lehajol, hogy felvegye.

– Semmi baj, már fent voltam. Felkapcsolhattad volna a villanyt – nyugtatom meg nevetve.

– Nem akartam senkit sem felébreszteni. Csak egy kis müzlit szerettem volna készíteni. Remélem, nem baj.

– Dehogy baj. – Beindítom a kávéfőzőt, és az órára nézek. Negyedóra múlva fel kell keltenem Hardint.

– Mik a terveid mára? – érdeklődik az apám, és a szája tele van Frosted Flakesszel, Hardin kedvenc müzlijével.

– Nekem órám van, Hardinnak pedig meg kell jelennie az egyetem fegyelmi bizottsága előtt.

– Fegyelmi? Ez komolynak tűnik…

Elgondolkodva nézek az apámra. Elmondjam neki? Valahol el kell kezdeni…

– Verekedésbe keveredett a kampuszon.

– És ezért a fegyelmi bizottság elé kell állnia? Az én időmben az embernek a kezére csaptak, és annyi…

– Kárt okozott, méghozzá elég komoly kárt. És eltörte valakinek az orrát. – Felsóhajtok, és egy kanál cukrot teszek a kávémba. Ma a szokásosnál több energiára lesz szükségem.

– Az szép. És mi volt a verekedés oka?

– Én… Illetve… Már egy ideje érett a dolog, és most valahogy… felrobbant.

– Nos… Ma még jobban tetszik nekem ez a Hardin, mint tegnap este – jelenti ki az apám mosolyogva. Örülök, hogy megkedveli a barátomat, de nem jó, hogy pont ezért lett szimpatikus neki. Nem akarom, hogy az erőszakos viselkedés hozza őket össze.

Megcsóválom a fejemet, és lehajtom a kávé felét, hogy a forró ital lecsillapítsa a zaklatott idegeimet.

– Hova valósi? – Úgy tűnik, az apám tényleg minél többet meg akar tudni Hardinról.

– Angol.

– Akkor jól sejtettem. Bár néha nem tudom megkülönböztetni az angol meg az ausztrál akcentust. Tehát a családja még mindig Angliában él?

– Az anyja igen. Az apja viszont itt van. Ő az egyetem rektora.

Az apám csodálkozva néz rám a barna szemével.

– Ez elég vicces… Mármint, hogy esetleg kicsaphatják a rektor fiát.

– Igen – sóhajtok fel.

– Az anyád már találkozott vele? – érdeklődik, és bekap egy nagy kanál müzlit.

– Igen, és gyűlöli – felelem komor arccal.

– A gyűlölet elég erős kifejezés.

– Hidd el, hogy ebben az esetben még enyhe is. – Már nem fáj annyira, hogy megszakadt a kapcsolatom az anyámmal, és nem tudom, ez jó, vagy rossz.

Az apám leteszi a kanalat, és bólogat.

– Anyád néha kemény tud lenni, de csak aggódik érted.

– Pedig semmi szükség rá. Jól vagyok.

– Akkor erre neki is rá kell jönnie. Nem kell választanod közte és Hardin között. – Az apám elmosolyodik. – A nagymamád sem kedvelt engem. Valószínűleg most is haragosan mered rám a sírjából.

Olyan furcsa, hogy ennyi év után a konyhában üldögélek az apámmal, és müzli evés közben beszélgetünk.

– Csak azért rossz, mert anyával mindig közel álltunk egymáshoz – ismerem be. – Már amennyire képes volt rá – teszem hozzá.

– Mindig azt akarta, hogy olyan legyél, mint ő. Már kicsi korod óta ezen munkálkodott. Anyád nem rossz ember, Tessie. Csak fél.

Meghökkenve felkapom a fejemet.

– Mitől?

– Mindentől. Attól, hogy kicsúszik a kezéből az irányítás. Szerintem halálra rémült, amikor meglátott téged Hardinnal, és eszébe jutott, hogy többé már nem irányíthat téged.

Az előttem álló üres csészére meredek.

– Ezért mentél el? Mert anyám mindent irányítani akart?

Az apám halkan felsóhajt.

– Nem. Azért mentem el, mert nekem is megvannak a magam problémái, és nem tettünk jót egymásnak. Ne aggódj miattunk – teszi hozzá nevetve. – Foglalkozz csak magaddal, meg a bajkeverő fiúddal.

El sem tudom képzelni, hogy az előttem ülő férfi meg az anyám szót értenének egymással. Annyira mások. Amikor az órára nézek, ijedten látom, hogy már elmúlt nyolc.

Felállok, és a mosogatógépbe teszem a csészét.

– Fel kell ébresztenem Hardint. Tegnap este kimostam a ruháidat. Felöltözöm, és hozom őket.

Bemegyek a hálószobába. Hardin már ébren van, és éppen egy fekete pólóba bújik bele.

– Talán felvehetnél valami hivatalosabbat a meghallgatásra.

– Miért?

– Mert a tanulmányaiddal kapcsolatos jövődről fognak dönteni, és egy fekete póló azt sugallja, hogy nem vagy hajlandó megtenni a legkisebb erőfeszítést sem. Utána rögtön lecserélheted a ruházatodat, de azt hiszem, kicsit ki kéne öltöznöd.

– Még mit nem… – Hardin dacosan felszegi az állát.

Elmegyek mellette, és kihozom a gardróbból a fekete ingét meg az öltönynadrágját.

– Ne már… Az ég szerelmére, Tess…

A kezébe nyomom a nadrágot.

– Csak egy rövid időre.

Hardin úgy tartja a ruhadarabot a kezében, mintha sugárzó atomhulladék, vagy egy űrlény gusztustalan testrésze lenne.

– Ha felveszem ezt a rémálmot, és mégis kirúgnak, akkor felgyújtom az egész kampuszt.

– Ne legyél már ennyire szélsőséges. – Megcsóválom a fejemet, és nézem, ahogy belebújik a nadrágba.

– A lakásunk még mindig hajléktalanszállóként működik?

Az inget az akasztóval együtt az ágyra dobom, és az ajtóhoz sietek.

Hardin kétségbeesetten belemarkol a hajába.

– A pokolba, Tess. Ne haragudj! Kezdek ideges lenni, és meg sem dughatlak, mert az apád a kanapénkon dekkol.

A szavaitól elfog az izgalom, de igaza van: az apám tényleg akadályozó tényező. Odamegyek Hardinhoz, aki az ing gombjaival bajlódik, és gyengéden félretolom a kezét.

– Majd én.

A tekintete ellágyul, de észreveszem, hogy kezd bepánikolni. Nagyon nem tetszik, hogy ilyennek látom. Annyira furcsa, mert általában nem törődik semmivel és senkivel. Kivéve persze engem, de még akkor is elég jól tudja leplezni az érzelmeit.

– Minden rendben lesz, bébi. Majd meglátod.

– Bébi? – Hardin elmosolyodik, én meg elpirulok.

– Igen… bébi. – Megigazítom a gallérját. Közben előrehajol, és megcsókolja az orrom hegyét.

– Igazad van. Legrosszabb esetben elmegyünk Angliába.

Nem foglalkozom ezzel a megjegyzéssel, hanem visszamegyek a gardróbba, hogy kiválasszam az én ruháimat erre a szomorú napra.

– Szerinted megengedik, hogy bemenjek veled? – kérdezem. Nem tudom, mit vegyek fel.

– Be akarsz jönni?

– Ha megengedik. – Felkapom a bordó ruhát, amit a kiadóba akartam holnap felvenni. Levetkőzöm, és a lehető leggyorsabban belebújok. Aztán felveszek egy fekete magas sarkú cipőt, és visszamegyek a hálóba, magamhoz szorítva a ruha elejét.

– Segítenél? – kérdezem, és hátat fordítok neki.

– Szándékosan gyötörsz engem… – Megsimogatja a csupasz hátamat, és libabőrös leszek az érintésétől.

– Ne haragudj! – Teljesen kiszáradt a szám.

Lassan felhúzza a cipzárt. Megborzongok, amikor megcsókolja a tarkómat.

– Mennünk kell.

Hardin felnyög, és megszorítja a csípőmet.

– Útközben felhívom az apámat. Kitesszük a… az apádat valahol?

– Majd megkérdezem tőle. Hoznád a táskámat? – kérdezem kifelé menet.

– Tess! – szól utánam, amikor már a kilincsen van a kezem. – Tetszik ez a ruha. Meg te is. Mármint… téged szeretlek, de az új ruhádat is kedvelem – motyogja zavartan. – Szóval imádlak téged is, meg a szép ruháidat is.

Viccesen meghajolok, és pörgök egyet, hogy jobban szemügyre vehessen. Rosszul esik Hardint ilyen idegesnek látni, valahol mégis örülök neki, mert legalább kiderült, hogy őt sem faragták olyan keményfából, mint hittem.

A nappaliban az apám a heverőn ül, és szundikál. Nem tudom, mit csináljak. Felébresszem, vagy hagyjam itt, amíg visszaérünk az egyetemről?

– Hagyd aludni – szólal meg Hardin mögöttem, mintha kitalálná a gondolataimat.

Gyorsan írok egy üzenetet, közlöm vele, mikor térünk vissza, és megadom mindkettőnk számát. Nem hiszem, hogy van mobilja, de akkor is.

Az út a kampuszig túlságosan rövid. Látom Hardinon, hogy bármelyik pillanatban kitörhet, és kiabálni kezdhet, vagy megüthet valamit. Amikor megérkezünk, azonnal Ken kocsiját keresi a tekintetével.

– Azt mondta, itt találkozunk – méltatlankodik, és öt perc alatt ötödször nézi meg a mobilja kijelzőjét.

– Ott van. – A parkolóba forduló ezüstszínű kocsira mutatok.

– Végre! Mi a fene tartott ilyen sokáig?

– Légy kedves hozzá. Ezt miattad csinálja, úgyhogy kérlek, légy kedves. – Hardin bosszúsan sóhajt, de beleegyezően bólint.

Ken magával hozta a feleségét, Karent, és Hardin mostohafivérét, Landont. Hardin meglepődik, én viszont örülök nekik, és mosolyogva fogadom őket. Annyira szeretem, hogy támogatják a barátomat, még akkor is, amikor úgy viselkedik, mintha nem akarná a segítségüket.

– Nincs valami jobb dolgod? – szólítja meg Hardin Landont, amikor közelebb érnek.

– És neked? – kérdez vissza Landon, mire Hardin elneveti magát.

Karen mosolyogva figyeli a szóváltásukat, pedig elég komor arccal szállt ki a kocsiból.

Elindulunk a főépület felé.

– Remélem, nem tart sokáig – jegyzi meg Ken. – Mindenkit felhívtam, akit csak tudtam, hogy közbenjárjak érted. Bízom benne, hogy nem lesz semmi baj. – Egy pillanatra megáll, és Hardinhoz fordul. – Hadd beszéljek én odabent! Kérlek – teszi hozzá, és várakozásteli arccal néz a fiára.

– Oké… Jól van – válaszolja Hardin, minden további ellenvetés nélkül.

Ken bólint, és kinyitja a nagy faajtókat, hogy beengedjen minket.

– Tessa, nagyon sajnálom, de nem jöhetsz be velünk – szól vissza a válla fölött. – Nem akartam erőszakoskodni, de annyit elértem, hogy az ajtó előtt várakozhatsz. – Felém fordul, és együtt érző mosollyal néz rám.

Hardin viszont azonnal bepánikol.

– Mi az, hogy nem jöhet be? Szükségem van arra, hogy ott legyen!

– Tudom. Sajnálom, de csak a családtagok vehetnek részt a meghallgatáson – magyarázza az apja, miközben végigvezet minket a folyosón. – Csak tanúként jöhetne, de még akkor is fennállna az elfogultság veszélye.

Ken egy konferenciaterem előtt megtorpan, és elgondolkodik.

– Én is elfogultnak számítok, mert az egyetem rektora vagyok, és egyben az apád is. Legyen elég ennyi összeférhetetlenség, rendben?

Hardinhoz fordulok.

– Az apádnak igaza van, jobb lesz így. Ne aggódj, nem lesz semmi baj – próbálom megnyugtatni.

Hardin elengedi a kezemet, és bólint, de a vállam fölött haragos pillantást vet az apjára, aki felsóhajt.

– Hardin, kérlek, próbálj meg…

Hardin megadóan felemeli a kezét.

– Rendben, viselkedni fogok – jelenti ki, és megcsókolja a homlokomat.

Mind a négyen eltűnnek az ajtó mögött. Szerettem volna szólni Landonnek, hogy maradjon kint velem, de tudom, hogy Hardinnak szüksége van rá odabent, akár beismeri, akár nem. Annyira haszontalannak érzem magam! Itt üldögélek az ajtó előtt, míg egy halom fontos ember Hardin tanulmányairól dönt. Talán mégis van egy módja, hogy segítsek neki…

Előveszem a mobilomat, és írok egy üzenetet Zednek.

„A főépületben vagyok. Ide tudsz jönni?”

Nézem a kijelzőt, és egy perc sem telik el, máris megérkezik a válasz.

„Igen. Úton vagyok.”

„Odakint leszek.”

Még egy utolsó pillantást vetek az ajtóra, aztán kimegyek az épület elé. Hideg van. Túlságosan hideg, hogy egy térdig érő ruhában ácsorogjak a szabadban, de nincs más választásom.

Egy idő után már annyira fázom, hogy vissza akarok menni az épületbe, de ekkor felbukkan a parkolóban Zed régi terepjárója. Zed kiszáll a vezetőfülkéből. Egy fekete felső van rajta meg egy sötét farmer. Megint elszörnyedek, amikor észreveszem a véraláfutásos arcát, pedig tegnap már láttam a kórházban.

A vastag felső zsebébe dugja a kezét, és közelebb jön hozzám.

– Szia.

– Szia. Köszi, hogy hajlandó vagy találkozni velem.

– Az én ötletem volt, nem emlékszel? – Elmosolyodik. A mosolya láttán kicsit kezdek megnyugodni.

Én is rámosolygok.

– Igazad van.

– Beszélni szeretnék veled arról, amit a kórházban mondtál. – Örülök neki, hogy ezzel kezdi, mert én is pont erről akartam tárgyalni.

– Én is.

– Akkor kezdd te!

– Steph szerint azt mondtad Tristannek, hogy feljelented Hardint. – Megpróbálok nem nézni az összevert arcára, a bevérzett szemére.

– Igen.

– De nekem megígérted, hogy nem teszel feljelentést. Miért hazudtál? – A hangom megremeg.

– Nem hazudtam neked. Akkor tényleg úgy gondoltam.

Közelebb lépek hozzá.

– És miért gondoltad meg magad?

Vállat von.

– Több okból. Eszembe jutott az a sok szemétség, amit velem tett, meg amit veled. Nem érdemli meg, hogy ezt is megússza, és továbbsétáljon, mintha mi sem történt volna. – Zed az arcára mutat. – Nézz már rám, Tessa! Látod ezt?

Fogalmam sincs, mit mondjak erre. Teljesen jogos, ha haragszik Hardinra, de akkor sem szeretném, ha rendőrségi eljárást kezdeményezne ellene.

– Már így is bajba került a fegyelmi tárgyalás miatt – közlöm vele, hátha ettől meggondolja magát.

– Nem lesz semmi baja. Steph elárulta, hogy az apja az egyetem rektora – vágja a fejemhez Zed.

Istenem, Steph… Miért kellett ezt elfecsegned? Nem hazudtolhatom meg az információit.

– Ez nem jelenti azt, hogy kivételezni fognak vele.

Nem sikerült Zedet lecsillapítanom, sőt még dühösebb lesz.

– Tessa, miért kelsz mindig a védelmére? Akármit csinál, rögtön odatoppansz, és csatába szállsz érte!

– Ez nem igaz! – tiltakozom, pedig tudom, hogy Zednek igaza van.

– De igen! – Zed rám szegezi a mutatóujját. – Te is tudod, hogy így van. Megígérted, hogy elgondolkodsz azon, amit mondtam, és beláttad, hogy szakítanod kéne vele. Aztán néhány nap múlva egy tetoválóstúdióban lebzseltek. Ennek semmi értelme.

– Tudom, hogy nem érted meg, de szeretem.

– Ha annyira szereted, akkor miért menekülsz el Seattle-be?

A szavaitól zavarba jövök, és néhány pillanatig nem tudom, mit válaszoljak.

– Nem menekülök Seattle-be. Azért megyek oda, mert ott jobb lehetőségeim vannak.

– Nem fog veled menni. Tudod, mi szoktunk beszélgetni a többiekkel a csapatban.

Micsoda?

– Pedig úgy tervezte. – Próbálok hazudni, de látom, hogy Zedet nem sikerül megtévesztenem.

Elszánt arcot vág, és egy pillanatra oldalra néz, aztán rám szegezi a tekintetét.

– Ha ki tudod mondani, hogy semmit sem érzel irántam, akkor ejtem a vádakat.

Hirtelen úgy tűnik, mintha a levegő hidegebb lenne, a szél pedig erősebb.

– Tessék?

– Jól hallottad. Mondd ki, hogy hagyjalak békén, soha többé ne álljak veled szóba, és megteszem. – Eszembe jut, hogy valamikor régen Hardin is hasonló választásra akart kényszeríteni.

– De én nem akarom ezt. Nem akarom, hogy soha többé ne beszéljünk – ismerem be.

– Akkor mit akarsz? – förmed rám Zed. A hangja egyszerre szomorú és haragos. – Mert szerintem te is pont úgy össze vagy zavarodva, mint én. SMS-eket küldesz, találkozol velem, megcsókolsz, az ágyamban alszol. Mindig hozzám jössz, amikor Hardin megbánt téged. Mit akarsz tőlem?

Azt hittem, a kórházban tisztáztam a szándékaimat.

– Nem tudom, mit akarok tőled, de Hardint szeretem, és ez sosem fog megváltozni. Ne haragudj, ha félreérthető jeleket küldtem, de…

– Mondd el, hogy miért mész Seattle-be egy hét múlva, és miért nem mondtad még ezt el neki! – kérdi dühösen, miközben ingerülten hadonászik.

– Nem tudom… Elmondom neki, amikor lesz rá alkalmam.

– Nem mondod el neki, mert tudod, hogy el fog hagyni – jelenti ki Zed, és elnéz a vállam fölött.

– Ő… Nem… – Fogalmam sincs, mit mondjak, mert félek, hogy Zednek igaza van.

– Tudod, mit, Tessa? Majd később megköszönheted.

– Mit? – értetlenkedek, amikor meglátom a sunyi mosolyt az arcán.

Zed mögém mutat. Végigfut a hátamon a hideg.

– Azt, hogy elmondtam helyetted.

Tudom, hogy ha megfordulok, Hardint fogom látni. Már szinte hallom a ziháló lélegzetét a hideg szélben.

Ötödik fejezet Hardin

Amikor kiléptem, a szél belekapott a hajamba, és azt a hangot hozta felém, amit most a legkevésbé akartam hallani. Nemrég el kellett viselnem, hogy egy csomó ember rengeteg rossz dolgot mond rólam, miközben én befogom a számat, és hallgatok, mint kutyagumi a fűben. Ezek után csak a barátnőm, az én angyalom hangjára vágytam.

Meg is hallottam. De az övét is. Befordulok a sarkon, és tényleg ott van. Ott vannak mindketten, Tessa és Zed.

Mi az ördögöt keres itt ez a lúzer? Miért didereg Tessa idekint, és miért beszélget vele? Melyik részét nem értette annak, hogy maradjon távol tőle?

Amikor a rohadék felemelte a hangját, elindultam feléjük. Senki sem kiabálhat így Tessával. De aztán szóba került Seattle, és megtorpantam, mintha a földbe gyökerezett volna a lábam. Tessa azt tervezi, hogy Seattle-be költözik?

És Zed tudott róla, én meg nem?

Ez nem lehet igaz! Nem tudom elhinni… Nem menne el anélkül, hogy szól nekem…

Zed kaján pillantása és pimasz vigyora mintha gúnyolna engem, miközben megpróbálom összeszedni a gondolataimat. Tessa felém fordul, a mozdulatai kínosan lassúnak tűnnek. Szürkéskék szemét tágra nyitja, és a pupillája kitágul, amikor észrevesz.

– Hardin… – Látom, hogy mozog a szája, de a hangja olyan halk, hogy elviszi a szél.

Nem tudom, mit mondjak. Csak állok, kinyitom a számat, aztán becsukom, majd megint kinyitom, és beletelik egy kis időbe, mire meg tudok szólalni.

– Tehát ez volt a terv? – nyögöm ki végül.

Tessa hátrasimítja a haját, az arca elkomorodik, és fázósan dörzsöli a karját.

– Nem! Nem erről van szó, Hardin… Én…

– Ezt jól kifundáltátok! Te… – A rohadék Zedre szegezem a mutatóujjamat. – Állandóan azon mesterkedsz, hogy a hátam mögött ármánykodjál, és rámozdulj a csajomra. Akármit csinálok, akárhányszor verem szét a mocskos pofádat, újra és újra felbukkansz, mint egy átkozott csótány.

Zed is kinyitja a száját, hogy válaszoljon. Van képe megszólalni?

– Őt ne…

– Te pedig… – vágok a szavába, a szőke lányra mutatva, aki az egész életemet széttapossa a magas sarkú cipőjével. – Te csak játszadozol velem, és úgy teszel, mintha érdekelnélek, közben végig azt tervezted, hogy lelépsz. Tudod, hogy nem fogok Seattle-be menni, mégis oda akarsz futni… És nem szóltál nekem róla!

Tessa könnyes szemmel, könyörögve néz rám.

– Azért nem mondtam még el neked… Mert…

– Hagyd abba! – förmedek rá, mire a szívéhez szorítja a kezét, mintha a szavaim fájdalmat okoznának neki.

Talán így van. Talán éppen azt akarom, hogy ő is érezze, amit én.

Hogyan alázhatott meg ennyire, pont Zed előtt?

– Miért van itt? – kérdezem, Zed felé bökve az állammal.

Tessa Zedre néz, aki gyorsan eltünteti a sunyi vigyort a pofájáról.

– Megkértem, hogy találkozzunk.

Színlelt megdöbbenéssel hátrahőkölök. Vagy tényleg meg vagyok lepve? Nem is tudom megállapítani, milyen érzések cikáznak végig bennem.

– Tehát erről van szó! Ti ketten nagyon közel álltok egymáshoz, és mindig van valami megbeszélnivalótok.

– Csak a vádakról akartam vele beszélni. Segíteni próbálok neked, Hardin. Kérlek, hallgass meg! – Tessa közelebb lép hozzám, és megint hátrasimítja a haját.

Megrázom a fejemet.

– Hazugság! Hallottam a teljes beszélgetést. Ha nem akarsz semmit sem tőle, akkor mondd meg neki itt és most, hogy én is halljam.

Tessa könnyes szemmel könyörögve néz rám, hogy ne kelljen előttem megaláznia Zedet, de nem tágítok.

– Gyerünk! Különben végeztem veled. – A szavaim égetik a nyelvemet, mint a sav.

– Nem akarok tőled semmit, Zed – mondja Tessa felém nézve. Hadarva, félénken beszél, és tudom, hogy fáj neki minden kimondott szó.

– Semmit? – kérdezem, és leutánozom Zed korábbi vigyorát.

– Semmit. – Tessa komor arcot vág, Zed pedig a hajába túr.

– És soha többé nem akarod látni – adom a szájába a következő mondatot. – Fordulj felé, és mondd meg neki!

De Tessa helyett most Zed szólal meg.

– Hagyd abba, Hardin! Elég. Megértettem az üzenetet. Nem kell Tessát belevonnod ebbe a beteg játékba. Értem… – Istenem, milyen szánalmas… Mint egy szomorú gyerek.

A barátnőmre nézek, és várom, hogy mondja, amit kértem.

– Tessa… – De amikor felém fordítja a fejét, a pillantásától majdnem megbicsaklik a térdem. Undort látok az arcán… Undorodik tőlem.

Egy lépéssel közelebb jön hozzám.

– Nem, Hardin. Nem csinálom meg. Nem azért, mert vele akarok lenni, mert ez nem igaz. Csak téged szeretlek, de undorítónak találom, hogy így megalázod Zedet. Aljasnak és undorítónak. Nem veszek részt ebben. – Beleharap a szájába, nehogy elsírja magát.

Mi az ördögöt művelek?

– Most pedig hazamegyek – jelenti ki Tessa indulatosan. – Ha akarsz velem beszélni Seattle-ről, ott leszek. – Azzal sarkon fordul, és elindul.

– Nem tudsz mivel hazamenni! – kiáltok utána.

Zed azonnal felélénkül.

– Majd én elviszem – ajánlkozik.

Na, erre végképp kiborul a bili.

– Ha már nem lennék így is nyakig a slamasztikában miattad, akkor most megölnélek! Nemcsak egy csontodat törném el, hanem szétloccsantanám a koponyádat, és nézném, ahogy kifolyik a…

– Hagyd abba! – rivall rám Tessa felém fordulva, és a kezével eltakarja a fülét.

– Tessa, ha… – szólal meg Zed halk hangon.

– Zed, nagyra értékelem, amit eddig tettél értem, de most tényleg abba kell hagynod. – Tessa igyekszik szigorúnak tűnni, de a hangja megremeg.

Zed sóhajt egy nagyot, majd megfordul, és elsétál.

Elindulok a kocsi felé, de mihelyt a közelébe érek, felbukkan az apám meg Landon. A lehető legjobbkor, mint mindig. Magam mögött hallom Tessa cipőjének a kopogását.

– Megyünk – közlöm velük, mielőtt megszólalhatnának.

– Majd felhívlak – néz Tessa Landonre.

– De szerdán jössz, ugye? – kérdezi Landon.

Tessa rámosolyog, de a mosolya erőltetett, és a szemében félelem lapul.

– Igen, persze.

Landon dühös pillantást vet rám, mert észreveszi a feszültséget közöttünk. Vajon tud Tessa tervéről? Valószínűleg. Sőt, biztosan együtt fundálták ki.

Beszállok a kocsiba, és nem is igyekszem leplezni a türelmetlenségemet.

– Felhívlak – ígéri még egyszer Landonnek, és búcsút int az apámnak, majd ő is beszáll. Azonnal felhangosítom a zenét, míg ő bekapcsolja a biztonsági övét.

– Na, gyerünk – szólal meg fakó hangon.

– Mi van?

– Gyerünk, kiabálj velem. Tudom, hogy erre készülsz.

A feltételezése elnémít. Tényleg úgy terveztem, hogy leugatom a fejét, de most meghökkenek, amikor így biztat rá.

Erre számít… Mert mindig ez történik. Mert ilyen vagyok…

– Na? – Tessa keskeny vonallá szorítja a száját.

– Nem fogok kiabálni veled.

Rám pillant, aztán kinéz az ablakon.

– Nem tudom, mit tegyek veled, azon kívül, hogy ordítok… Ez a gond. – Megadóan felsóhajtok, és a kormánykerékre hajtom a fejemet.

– Nem a hátad mögött szervezkedtem, Hardin. Nem szándékosan.

– Pedig nagyon úgy tűnik.

– Sosem tenném ezt veled. Szeretlek. Majd megérted, ha megbeszéljük.

A szavai leperegnek rólam, mert megint feltámad bennem a harag.

– Egyelőre azt értettem meg, hogy el fogsz költözni a városból, méghozzá nemsokára. Azt sem tudom, pontosan mikor, pedig együtt élünk! Egy ágyban alszunk, és most arra készülsz, hogy elhagysz? Mindig tudtam, hogy ez lesz a vége.

Hallom a biztonsági öv kattanását, majd a következő pillanatban két kézzel rám támaszkodik, és átmászik az ölembe. Csupasz combját széttárva, lovagló ülésben helyezkedik rajtam. Hideg karjával átkarolja a nyakamat, és hozzám szorítja a könnyes arcát.

– Szállj le rólam. – Megpróbálok kibontakozni az öleléséből.

– Miért hiszed mindig azt, hogy el akarlak hagyni? – kérdezi, és még szorosabban csimpaszkodik belém.

– Mert ez lesz.

– Nem azért megyek Seattle-be, hogy elhagyjalak. Saját magam és a karrierem miatt költözöm oda. Mindig ez volt a tervem, és most adódott egy fantasztikus lehetőség. Akkor kértem meg Mr. Vance-t, amikor még csak találgattuk, hogy mi lesz a kapcsolatunkkal. Már nagyon sokszor el akartam mondani, de te mindig belém fojtottad a szót, vagy nem akartál komoly dolgokról beszélgetni.

A lelki szemeimmel egyre csak azt látom, hogy bepakolja a bőröndjeit, és egy cetlit hagy a konyhapulton, mielőtt elhúz a lakásunkból.

– Ne próbálj meg engem hibáztatni. – A hangom nem olyan meggyőző, mint szeretném.

– Nem hibáztatlak, de biztos voltam benne, hogy nem fogod támogatni a tervemet. Pedig tudod, hogy ez milyen fontos nekem.

– Akkor mit fogsz tenni? Ha elmész, nem lehetek veled. Szeretlek, Tessa, de nem megyek Seattle-be.

– Miért nem? Nem is tudod, milyen lenne. Lehet, hogy tetszene. Legalább megpróbálhatnánk, és ha nem jön be, akkor elmegyünk Angliába… talán – hadarja kétségbeesetten.

– Te sem tudhatod, hogy tetszik-e majd neked Seattle. – Ránézek, és igyekszem hűvös arcot vágni. – Sajnálom, de választanod kell: én vagy Seattle.

Tessa rám mered, aztán szó nélkül visszamászik az utasülésre.

– Nem kell most döntened, de már nem sok időnk maradt. – Beindítom a kocsit, és kihajtok a parkolóból.

– Nem hiszem el, hogy választás elé kényszerítesz! – fakad ki Tessa, de közben nem néz rám.

– Nagyon jól tudtad, mi a véleményem Seattle-ről. Örülhetnél, hogy megőriztem a nyugalmamat, amikor Zeddel láttalak.

– Örülhetnék? – csattan fel ingerülten.

– Ez a nap már így is elég tré. Ne veszekedjünk. De péntekig szeretnék választ kapni. Hacsak nem akarsz már korábban lelépni. – A gondolattól végigfut a hátamon a hideg.

Tudom, hogy engem fog választani. Engem kell választania. Elmegyünk Angliába, és itt hagyjuk ezt az egész szart. Még jó, hogy most nem zsörtölődik a mai hiányzásunk miatt, mert nem akarok még ezen is veszekedni.

– Nagyon önző vagy! – fakad ki panaszosan.

Nem tiltakozom, mert tudom, hogy igaza van.

– Talán én meg azt tartom önzőnek, hogy a tudtom nélkül el akartál hagyni. És hol fogsz lakni? Van már lakásod?

– Nem. Holnap akartam nézelődni. Szerdán elmegyünk arra a kiruccanásra a családoddal. – Hirtelen nem is esik le a tantusz, miről beszél.

– Mi?

– Azt mondtad, hogy te is…

– Még mindig nem tértem magamhoz Seattle miatt, Tessa. – Tudom, hogy nagyon szemét vagyok, de ez az egész olyan rohadtul mellbevágott. – És ne feledjük, hogy megint felhívtad Zedet – teszem hozzá, hogy kicsit fölé kerekedjek.

Tessa csendben marad, én is némán vezetek. Közben többször ránézek, mert azt hiszem, hogy elaludt.

– Most nem vagy hajlandó szóba állni velem? – kérdezem, amikor közeledünk a lakásunk… a lakásom parkolójához.

– Nem tudom, mit mondjak. – A hangja csendes és megadó.

Leparkolok, és hirtelen eszembe jut egy újabb bosszantó körülmény.

– Az apád még itt van, ugye?

– Fogalmam sincs, hová ment volna… – válaszolja Tessa, de közben nem néz rám.

Kiszállunk a kocsiból.

– Majd megkérdezem tőle, hogy hol tegyem ki.

– Hagyd csak, majd én… – motyogja bágyadtan.

A barátnőm mellettem lépked, mégis mintha mérföldekre lenne tőlem.

Hatodik fejezet Tessa

Annyira csalódtam Hardinban, hogy veszekedni sincs kedvem vele, ő meg haragszik rám, és képtelen kiabálás nélkül beszélgetni. Egyébként a vártnál jobban fogadta a hírt. Viszont hihetetlen, hogy választásra kényszerít… Tudja, milyen fontos nekem Seattle, és elvárja tőlem, hogy lemondjak róla a kedvéért. Ez fáj a legjobban. Mindig azt hajtogatja, hogy nem tud nélkülem létezni, most mégis ultimátumot ad. Ez nem fair.

– Ha lelépett a holminkkal, akkor… – szólal meg Hardin, amikor az ajtóhoz érünk.

– Elég. – Remélem, érzi a hangomon, hogy totál ki vagyok merülve, és nem folytatja a gonoszkodást.

– Csak mondtam.

Bedugom a kulcsot a zárba, és egy pillanatra az én fejemben is megfordul Hardin feltételezése. Hiszen tulajdonképpen nem ismerem ezt az embert.

De minden félelmem megszűnik, amikor belépünk a lakásba. Az apám a heverő karfájának támaszkodva alszik, és tátott szájjal horkol.

Hardin szó nélkül bevonul a hálószobába, én meg a konyhába megyek egy pohár vízért, és közben megpróbálom összeszedni a gondolataimat, hogy mi legyen a következő lépés. Semmi kedvem marakodni Hardinnal, de elegem van abból, hogy csak magára gondol. Tudom, hogy sokat változott, és nagyon igyekszik, de unom, hogy mindig újabb és újabb esélyt kell adnom neki, de ez csak a szakítás és a kibékülés örök körforgását eredményezi. Ettől még Catherine Earnshaw is elszédülne. Meddig tudok még a felszínen maradni ebben a viharos kapcsolatban? Valahányszor azt hiszem, hogy már sikerült megvetni a lábamat, és biztonságban partra érnem, a mélybe húz egy újabb örvény, egy újabb összetűzés Hardinnal.

Néhány perc múlva felállok, és az apámra nézek. Még mindig horkol. Viccesnek találnám a jelenetet, ha nem lennék ennyire gondterhelt. Végül elhatározom magam, és bemegyek a hálószobába.

Hardin hanyatt fekszik az ágyon, a kezét a feje alá teszi, és a mennyezetet bámulja. Mielőtt megszólalhatnék, ő töri meg a csendet.

– Egyébként kirúgtak. Ha esetleg érdekel.

A szívverésem felgyorsul.

– Micsoda?

– Jól hallottad. – Megvonja a vállát.

– Annyira sajnálom! Már meg kellett volna kérdeznem. – Biztos voltam benne, hogy Ken el tudja simítani az ügyet, és kihúzza a fiát a csávából. Nagyon el vagyok keseredve.

– Nem baj. Megértem, hogy el voltál foglalva Zeddel, meg a seattle-i terveidet kovácsoltad.

Leülök az ágy szélére, jó messze tőle, és igyekszem visszafogni magam. De nem sikerül.

– Csak meg akartam tudni, mik a tervei a feljelentéssel! Azt mondja, hogy mégis…

Hardin gúnyosan felvonja a szemöldökét.

– Hallottam. Ott voltam, nem emlékszel?

– Hardin, elég volt ebből! Tudom, hogy ki vagy borulva, de légy szíves, ne viselkedj ilyen gorombán velem. – Lassan beszélek, hátha felfogja a mondanivalómat.

Egy pillanatra eláll a szava, de gyorsan magához tér.

– Tessék?

Erőt veszek magamon, és igyekszem határozottnak tűnni. Nem hagyom, hogy a földbe döngöljön.

– Jól hallottad. Ne beszélj így velem.

– Bocsesz… Kirúgtak a suliból, utána édes kettesben talállak Zeddel, aztán megtudom, hogy Seattle-be költözöl. Azt hiszem, érthető, ha egy kicsit ingerült vagyok.

– Igen, de ahhoz nincs jogod, hogy aljas legyél. Reméltem, hogy meg tudjuk ezt beszélni, és most az egyszer felnőtt módon megoldjuk a problémát.

– Ezt meg hogy érted? – Hardin felül, de megtartom a tisztes távolságot kettőnk között.

– Szerettem volna, ha hat hónapi kötélhúzás, és idegtépő marakodás után végre egyszer anélkül oldunk meg egy nézeteltérést, hogy az egyikünk elrohan, vagy törni-zúzni kezd.

– Hat hónap? – Hardinnak leesik az álla.

– Igen… – Zavartan kerülöm a pillantását. – Fél év telt el az első találkozásunk óta.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen régóta ismerjük egymást.

– Pedig így van. – Nekem egy örökkévalóságnak tűnik.

– Nem tűnik olyan hosszú időnek…

– Ez most baj? Baj, hogy ilyen régen együtt vagyunk? – Végre bele merek nézni a zöld szemébe.

– Nem, dehogy. Csak furcsa belegondolni. Még sosem volt igazi kapcsolatom, és fél év hosszú idő.

– Nem jártunk egész idő alatt. Többnyire haragban voltunk, vagy elkerültük egymást – emlékeztetem.

– Noah-val mennyi ideig voltál együtt?

A kérdése meglep. Néhányszor beszéltünk már a kapcsolatomról Noah-val, de öt perc múlva mindig vége lett a társalgásnak, Hardin féltékenysége miatt.

– Amióta az eszem tudom, jó barátok voltunk, de csak a középiskola második évétől kezdünk járni. Egyébként szerintem már azelőtt is jártunk, csak nem vettük észre. – Gyanakodva figyelem Hardint, és várom, hogy mi lesz a reakciója.

Most jövök rá, hogy hiányzik Noah. Nem úgy, mint egy fiú, inkább, mint egy rokon, akit régen nem láttam.

– Értem… – Hardin az ölébe ejti a kezét. Szívesen odanyúlnék, és megfognám, de inkább nem. – Volt, hogy veszekedtetek?

– Néha. De csak olyasmin, hogy melyik filmet nézzük meg, vagy azért, mert későn jött értem.

Hardin még mindig a kezét nézi.

– Tehát nem úgy, mint mi…

– Szerintem senki sem veszekszik úgy, mint mi. – Elmosolyodom, hátha sikerül megnyugtatnom.

– És mit csináltatok még? – kérdezi, és hirtelen az az érzésem támad, hogy egy zöld szemű, kíváncsi tekintetű kisgyereknek mesélek.

Megvonom a vállamat.

– Nem sok mindent, tényleg. Többnyire tanultunk, és több száz filmet megnéztünk együtt. Inkább nagyon jó barátok voltunk, azt hiszem.

– De szeretted – emlékeztet.

– Nem úgy, ahogy téged – magyarázom neki. Nem először, nem is utoljára.

– Miatta lemondtál volna Seattle-ről? – Hardin a körme körül lévő kemény bőrt piszkálja. Amikor rám néz, a szeméből félelem és bizonytalanság árad.

Tehát ezért beszélünk Noah-ról. Hardin az önbizalomhiánya miatt hozza mindig szóba, és összehasonlítja magát azzal a fiúval, akire szerinte nekem szükségem van.

– Nem.

– Miért nem? – Megfogom a kezét, hogy megnyugtassam az aggódó gyermeket.

– Mert nem kellett volna választanom. Noah mindig ismerte a terveimet, az álmaimat, és nem kényszerített volna ilyen döntésre.

– Nekem nincs semmim és senkim Seattle-ben – ismeri be sóhajtva.

– Dehogynem. Ott lennék én.

– Az nem elég.

Tényleg? Elengedem a kezét, és elfordulok tőle.

– Tudom, hogy béna kifogás, de így van. Nekem nem lesz ott semmim, míg neked ott lesz az új állásod, és új barátokat fogsz szerezni…

– Neked is lenne állásod. Christian azt mondta, felvenne… És együtt szereznénk új barátokat.

– Nem akarok nála dolgozni. És te biztosan egészen más emberekkel barátkoznál, mint én. Nagyon kilógnék a sorból.

– Ezt nem tudhatod. Én is barátkozom Steph-fel.

– Csak azért, mert szobatársak voltatok. Nem akarok odaköltözni, Tessa. Főleg most, hogy kirúgtak a WCU-ról. Nekem most csak az lenne jó, ha visszamennék Angliába, és ott fejezném be az egyetemet.

– Nem csak arról van szó, hogy neked mi a jó.

– Miután a hátam mögött megint találkoztál Zeddel, nincs jogod felháborodni vagy feltételeket szabni.

– Tényleg? Igazából még el sem döntöttük, hogy most mi van közöttünk. Belementem, hogy visszaköltözöm a lakásba, te pedig megígérted, hogy jobban bánsz velem. – Felállok, és járkálni kezdek a helyiségben. – Erre a tudtom nélkül, és az ígéreted ellenére összeverted Zedet, és ennek köszönheted, hogy kirúgtak az egyetemről. Tehát te sem vagy abban a helyzetben, hogy diktáld a feltételeket.

– Titkolóztál előttem! – Hardin felemeli a hangját. – Azt tervezted, hogy elmész, és nem szóltál nekem.

– Tudom, és nagyon sajnálom. De most ne azon vitázzunk, hogy ki hibázott nagyobbat, hanem inkább próbáljuk meg rendbe hozni a dolgot, és kössünk kompromisszumot.

– Te… – Elhallgat, és felpattan az ágyról. – Nem is tudod…

– Mit? – erősködöm.

– Nem tudom… Képtelen vagyok normálisan gondolkodni, annyira haragszom rád.

– Sajnálom, hogy így kellett megtudnod, de már nem csinálhatom vissza.

– Mondd, hogy nem mész el!

– Ezt nem most fogom eldönteni. Nem is kéne ilyen döntésre kényszerítened.

– Akkor mikor? Nem fogok várni, amíg…

– És mit fogsz csinálni? Elmész? Mi van azzal a szöveggel, hogy „mától fogva sosem akarok elválni tőled?”

– Ezt most komolyan fel mered hozni? Nem gondolod, hogy be kellett volna avatnod a seattle-i terveidbe, mielőtt a te kedvedért megcsináltatom azt az átkozott tetkót? Egyáltalán nem tartom viccesnek, hogy emlékeztetsz a szövegre. – Hardin közelebb lép, és dacosan a szemembe néz.

– El akartam mondani!

– Mégsem mondtad el!

– Hányszor fogod még ezt az orrom alá dörgölni? Egész nap veszekedhetnénk emiatt, de már nincs rá energiám. Elegem van – jelentem ki fáradtan.

– Eleged van? – Hardin nevetése inkább ugatásnak tűnik.

– Igen. – Tényleg elegem van már abból, hogy Seattle miatt marakodjunk. Fojtogató és bosszantó ez az örökös viszálykodás. Nagyon elég volt belőle.

Hardin előkap egy fekete pólót a szekrényből, gyorsan belebújik, aztán felveszi a csizmáját.

– Hová mész? – förmedek rá.

– El innen – veti oda kurtán.

– Hardin, nem kell mindig elrohannod! – kiáltok utána, de már az ajtónál jár, és rám se néz.

Ha az apám nem lenne a nappaliban, utána rohannék, és erőszakkal visszatartanám.

De az az igazság, hogy már belefáradtam az örökös fogócskába.

Hetedik fejezet Hardin

Tessa apja már felébredt. Most karba tett kézzel üldögél a heverőn, és közönyös arccal bámul kifelé az ablakon.

– Elvigyelek valahová? – kérdezem tőle. Nem rajongok az ötletért, hogy fuvaroznom kell, de arról szó sem lehet, hogy itt hagyjam egyedül Tessával.

Felkapja a fejét, és rám néz, mintha meglepődne az ajánlatomon.

– Ja, igen… De nem akarok tolakodni… – óvatoskodik.

– Semmi gáz – vágom rá gyorsan.

– Rendben. Csak elbúcsúzom Tessie-től. – A hálószoba felé néz.

– Oké. A kocsiban leszek.

Kisietek az ajtón. Fogalmam sincs, merre menjek, miután kiraktam a vén bolondot, de azt tudom, hogy egyikünknek sem jó, ha itt maradok. Annyira haragszom magamra! Egyértelmű, hogy nem csak Tessa tehet erről az egész rohadt helyzetről, de megszoktam, hogy kapásból másokat hibáztatok, ő pedig mindig velem van, ezért könnyű célpontot jelent. Közben tudom, milyen szánalmas lúzer vagyok, amiért ezt teszem. Figyelem a kaput, és várom Richardot. Ha nem csipkedi magát, nélküle húzok el a francba. Aztán bosszúsan felsóhajtok, mert rájövök, hogy nem akarom Tessával hagyni.

Végre megjelenik az ajtóban a szerencsétlen pasi, akiből már biztosan nem lesz az év legjobb apja. Fázósan lejjebb húzza a pulóvere ujját. Arra számítottam, hogy az én ruháimat látom rajta, amelyeket Tessától kapott, de a saját tegnapi gönceit hordja, csak ki vannak mosva. Tessa túl jó mindenkihez.

Amikor kinyitja az ajtót, feltekerem a hangerőt a kocsiban, hátha így sikerül megúsznom a bájcsevejt.

Nincs szerencsém.

– Azt üzeni, hogy légy óvatos – szólal meg, mihelyt beszáll, aztán bekapcsolja a biztonsági övét, mintha példát akarna mutatni óvatosságból. Mi van már? Légi utaskísérőnek képzeli magát? Egy biccentéssel nyugtázom a megjegyzését, és kihajtok az utcára.

– Hogy ment a mai meghallgatás? – érdeklődik.

– Ez most komoly? – Felvonom a szemöldököm, és rámeredek.

– Csak kérdeztem. – A kiváló apa az ujjával dobolni kezd a lábán. – Örülök, hogy a lányom elment veled.

– Értem.

– Sok mindenben hasonlít az anyjára.

Na, ez betesz! Megint rábámulok.

– Még mit nem! Egyáltalán nem hasonlít arra a banyára. – Ez a hülye azt akarja, hogy kidobjam az út szélén?

A piás spermadonor halkan felnevet.

– Csak a jó tulajdonságaira gondoltam, természetesen. Nagyon erős akarata van, akárcsak Carolnak. Tudja, hogy mit akar, de Tessie sokkal kedvesebb és finomabb.

Már megint ez a Tessie! Esküszöm, sikítani fogok, ha még egyszer meghallom.

– Hallottam, hogy veszekedtetek. Arra ébredtem.

Megcsóválom a fejemet.

– Elnézést, hogy felébresztettünk délben, amikor a heverőnkön szundikáltál.

Megint felnevet.

– Értem… Haragszol az egész világra. Én is ilyen voltam. Sőt, még most is ilyen vagyok. De ha találsz valakit, aki hajlandó elviselni, akkor már nem kell annyira haragudnod.

Mit papolsz, öreg, amikor éppen a lányod dühít fel állandóan?

– Figyelj, beismerem, hogy nem vagy olyan rémes, mint gondoltam, de nem kértem a tanácsodat, úgyhogy ne pazarold rám az idődet.

– Nem tanácsot adok, hanem tapasztalatból beszélek. Nem örülnék, ha szakítanátok.

Nem szakítunk, fafej. Csak szeretném, ha Tessa megértene. Vele akarok lenni, és vele is leszek. Csak be kell adnia a derekát, és velem kell jönnie Angliába. Közben persze rendesen kiborított, hogy már megint Zeddel kavart, akárhogy is próbálja mentegetni magát.

Kikapcsolom az átkozott rádiót.

– Nem is ismersz. Egyébként őt sem. Miért foglalkozol velünk?

– Mert tudom, hogy jó vagy neki.

– Igen? – kérdezem gúnyosan. Szerencsére közeledünk ahhoz a helyhez, ahol felszedtük, úgyhogy hamarosan vége lesz ennek a borzalmas párbeszédnek.

– Igen.

Nem szívesen ismerem be, de jól esik hallani, hogy valaki szerint jó vagyok Tessának. Még akkor is, ha ezt egy lúzer alkesz szájából hallom, aki történetesen Tessa rég felszívódott apja. Akkor is örülök neki.

– Találkozol még vele? – kérdezem. – És tulajdonképpen hova vigyelek?

– Csak tegyél ki a tetkós mellett, ahol tegnap találkoztunk. Onnan majd elboldogulok valahogy. És igen, remélem, hogy találkozunk még. Sok mindent helyre kell hoznom.

– Hát az tuti. – Mély meggyőződéssel bólintok.

A szalon melletti parkoló most üres. Nem csoda, hiszen még délután egy óra sincs.

– Elvinnél az utca végéig? – kérdezi.

Bólintok, és elhaladok a tetkós mellett. Az utca végén csak egy bár van meg egy lepukkant mosoda.

– Köszi a fuvart.

– Nincs mit.

– Nincs kedved bejönni? – kérdezi Richard, a kis bár felé intve.

Nem a legjobb ötlet Tessa hajléktalan, részeges apjával piálni.

De nem a jó döntéseimről vagyok híres.

– A francba… – Morogva leállítom a kocsit, és követem az öreget. Amúgy sem tudtam, merre menjek.

A dohos bárban sötét van, és whisky szaga terjeng a levegőben. Követem az öreget a bárpulthoz, és leülök az egyik székre, de ügyelek arra, hogy legyen köztünk egy üres hely. Egy középkorú nő lép oda hozzánk, aki tutira a tini lánya ruháit hordja. Szó nélkül odacsúsztat Richardnak egy kis pohár whiskyt jéggel.

– És magának? – kérdezi. A hangja rekedt, és mélyebb, mint az enyém.

– Ugyanazt.

Kristálytisztán hallom Tessa hangját, amint rám szól, hogy ne tegyem ezt. Elhessegetem a figyelmeztetést, és a belső hanggal együtt Tessát is igyekszem ellökni magamtól.

Richarddal együtt emeljük fel a poharunkat, és kortyolunk az italba.

– Miből tudsz lerészegedni, ha nincs munkád? – szegezem neki a kérdést.

– Minden másnap kitakarítom a bárt, és ezért ingyen ihatok – válaszolja, és látom rajta, hogy szégyelli magát.

– Miért nem maradsz inkább józan? Akkor rendes fizetést kapnál.

– Nem tudom. Többször megpróbáltam. – Komor arccal bámulja a poharát, és a pillantása olyan, mint az enyém. Mintha a saját árnyékomat látnám. – Remélem, most könnyebb lesz, ha gyakrabban találkozhatok a lányommal.

Bólintok, és még arra sem veszem a fáradságot, hogy egy gúnyos megjegyzést tegyek. Inkább megmarkolom a hűvös poharat. Jól esik a whisky ismerős, égető érzése, amikor hátrahajtom a fejemet, és lehajtom a maradékot. A kopott bárpultra csúsztatom a poharat, mire a csapos nő a szemembe néz, és tölt még egy italt.

Nyolcadik fejezet Tessa

– Az apád? – Landon hangja csupa csodálkozás a telefonban.

Tényleg, még nem is volt alkalmam beszámolni neki az apám felbukkanásáról.

– Igen. Tegnap összefutottunk.

– Hogy van? És mit mondott? Milyen volt?

– Hát… – Nem tudom, miért ilyen kínos bevallani Landonnek, hogy az apám még mindig iszik. Landon nem ítélne el engem ezért, mégis zavarban vagyok.

– Még mindig…

– Igen. Akkor is részeg volt, amikor találkoztunk, de azért hazahoztuk, és nálunk töltötte az éjszakát. – Idegesen csavargatom az egyik hajtincsemet.

– Hardin belement?

– Nem tehetett mást. Ez az én lakásom is! – csattanok fel, de rögtön elszégyellem magam, és mentegetőzni kezdek. – Ne haragudj… Csak elegem van Hardinból, mert azt hiszi, mindent ő irányíthat.

– Tessa, itthagyjam a kampuszt, és átmenjek hozzád? – Landon olyan kedves! A hangja is csupa tapintat és megértés.

– Nem kell, csak eltúlzom a dolgokat. – Felsóhajtok, és körülnézek a hálószobában. – Azt hiszem, inkább én megyek be az egyetemre. Még odaérek az utolsó órára. – Rám férne most egy kis jóga meg egy kávé.

Hallgatom Landont, és közben felöltözöm a jógához. Időpocsékolásnak tűnik egy óra kedvéért megtenni az utat, de semmi kedvem a lakásban ücsörögni, és várni, hogy Hardin felbukkanjon.

– Soto professzor ma érdeklődött a hiányzásod miatt, és Ken szerint írt egy jellemzést Hardinról. Ezzel mi van? – kérdezi Landon.

– Soto írt Hardinról? Nem tudom… Már korábban is felajánlotta, hogy segít neki, de azt hittem, csak udvariaskodik. Talán kedveli Hardint, vagy ilyesmi…

– Kedveli? Hardint? – Landon felnevet, és én is felkacagok.

A telefonom a mosdóba pottyan, miközben lófarokba fogom a hajamat. Szitkozódva felkapom, és megint a fülemhez szorítom. Landon éppen azt magyarázza, hogy a könyvtárba megy a következő órája előtt. Miután elbúcsúzunk egymástól, írni kezdek egy üzenetet Hardinnak, hogy tudassam vele, hol vagyok. Aztán meggondolom magam.

Előbb-utóbb kiheveri a seattle-i sokkot. Be kell látnia, hogy igazam van.

Mire beérek az egyetemre, a szél felélénkül, és az égen sötét felhők gyülekeznek. Iszom egy kávét, és még mindig van fél órám a jóga kezdetéig. A könyvtár a kampusz másik felén van, úgyhogy már nem tudok odamenni Landonhöz. Végül Soto professzor előadóterme előtt várakozom. Az órának nemsokára vége, és…

Hirtelen kivágódik a helyiség ajtaja, és egy csapat diák zúdul ki rajta a folyosóra. Megigazítom a táskát a vállamon, és átverekedem magam a tömegen, hogy bejussak. A professzor háttal áll nekem, és éppen felveszi a fekete bőrkabátját.

Amikor megfordul, mosolyogva üdvözöl.

– Ms. Young!

– Jó napot, Soto professzor.

– Mi szél hozta erre? A mai naplóbejegyzés témáját szeretné elkérni, amelyről lemaradt?

– Nem. Landon már odaadta. Azért jöttem, hogy köszönetet mondjak. – Kényelmetlenül feszengek, és zavartan toporgok a tornacipőmben.

– Miért?

– Azért, mert írt egy jellemzést Hardinról. Tudom, hogy nem volt túl kedves magához, úgyhogy nagyon hálás vagyok érte.

– Semmiség, tényleg. Mindenki megérdemli a minőségi oktatást. Még a forrófejűek is – teszi hozzá nevetve.

– Szerintem is. – Rámosolygok, és körülnézek a helyiségben. Fogalmam sincs, hogyan folytassam a társalgást.

– Egyébként Zed megérdemelte, amit kapott – közli a professzor.

Micsoda?

Döbbenten nézek rá.

– Ezt hogy érti?

Soto professzor zavartan pislog egy kicsit, majd összeszedi magát.

– Semmi… Csak… Biztos vagyok benne, hogy Hardin okkal támadt rá, ez minden. De most már mennem kell, mert van egy találkozóm. Viszlát, szerdán.

– Szerdán nem leszek itt. Kirándulni megyek.

A tanár mosolyogva legyint.

– Akkor érezze jól magát. Majd találkozunk, ha visszajött. – Azzal gyorsan kisétál, én meg értetlenül nézek utána.

Hogy értette, amit Zedről mondott?

Kilencedik fejezet Hardin

Az egyáltalán nem hozzám illő ivócimborám már negyedszer megy el a mosdóba, amióta megérkeztünk. Van egy érzésem, hogy a pultos nőnek tetszik az ürge, és ettől totál kínosan érzem magam.

– Még egyet? – kérdezi Betsy, a pultosok gyöngye.

Bólintok. Délután két óra, és már négy italt küldtem magamba, ami nem lenne olyan gáz, ha nem tisztán, csak egy darabka jéggel innám a whiskyt.

A gondolataim zavarosak, és a haragom még nem múlt el. Már nem is tudom, hogy mire vagy kire haragudjak jobban, ezért feladom, és úgy általában zabos vagyok az egész világra.

– Tessék. – A pultos elém csúsztatja a poharat. Richard visszajön a sloziról, és helyet foglal mellettem. Eddig azt hittem, felfogta, hogy nem véletlenül hagytam magunk között egy üres széket. De úgy látszik, túl sokat feltételeztem róla.

Hozzám fordul, és végighúzza a kezét az arcán éktelenkedő borostán. A súrlódó hangot rém visszataszítónak tartom.

– Rendeltél nekem is?

– Le kéne azt borotválnod – közlöm a véleményemet, bár nem hiszem, hogy kíváncsi rá.

– Ezt? – Megvakarja az állát, és megint el kell viselnem a szörnyű sercegést.

– Igen. Nem valami kellemes látvány – vetem oda mogorván.

– Jó ez így. Melegen tart. – Felnevet, én meg gyorsan a számhoz emelem a poharat, nehogy vele röhögjek.

– Betsy! – kiált fel Richard. A nő bólint, és elveszi az üres poharat a pultról. Richard rám néz. – Elárulod, hogy miért iszol?

– Nem. – Meglötyögtetem a whiskyt a pohárban. Az árva jégkocka az üveghez koccan.

– Értem. Semmi kérdezősködés. Csak pia – teszi hozzá vidáman.

Már nem is gyűlölöm annyira. Ám ekkor elképzelek egy tízéves szőke kislányt, aki az anyja üvegházában bujkál. Kékesszürke szeme kitágul a félelemtől… Aztán felbukkan mellette egy kardigános szőke gennygép, és megmenti.

– Csak egy kérdést – erősködik az atyák gyöngye, felriasztva a gondolataimból.

Nagy levegőt veszek, és még nagyobbat kortyolok a whiskyből, nehogy valami őrültséget csináljak. Mármint annál is nagyobb őrültséget, minthogy a barátnőm alkoholista faterjával piálok. Ez a család, meg az átkozott kérdéseik…

– Csak egyet – mordulok az öregre.

– Ma tényleg kirúgtak az egyetemről?

Felnézek a pult felett pislákoló neon feliratra, és azt kívánom, bárcsak ne ittam volna négy… sőt öt whiskyt.

– Nem. De Tessa azt hiszi – ismerem be végül.

– És miért? – Tolakodó baromarc…

– Azért, mert azt mondtam neki. – A pillantásom nem éppen barátságos, amikor mogorván hozzáteszem: – Egy napra legyen elég egy vallomás.

– Ahogy gondolod. – A csövi mosolyogva felemeli a poharát, hogy koccintson velem, de én elhúzom az enyémet, és megcsóválom a fejemet. A nevetése elárulja, hogy pontosan erre számított, és viccesnek tart. Ő viszont rohadtul bosszantó.

Hirtelen felbukkan mellette egy hozzá hasonló korú nő, és leül a szomszédos bárszékre. Vékony karjával átkarolja Richard vállát, aki szívélyesen üdvözli. A nő nem tűnik hajléktalannak, de egyértelmű, hogy ismeri a jeles atyát. Aki valószínűleg ebben a dohos koszfészekben tölti az ideje nagy részét. Amíg nem figyelnek rám, gyorsan megnézem a mobilomat, hátha van üzenetem vagy hívásom Tessától. Semmi.

Megkönnyebbülök, ugyanakkor bosszant, hogy nem akar beszélni velem. Máris hiányzik. Megkönnyebbülök, mert részeg vagyok, de haragszom magamra, mert máris hiányzik. Minden egyes ital után jobban vágyom rá, és a hiánya szinte lyukat éget bennem.

Mi az ördögöt művelt velem ez a lány?

Iszonyúan idegesítő, és mindig túlfeszíti a húrt. Komolyan mondom, állandóan azon töri a fejét, hogyan dühíthetne fel még jobban. Szinte biztos vagyok ebben. Valószínűleg most is keresztbe tett lábbal ücsörög az ágyon, az átkozott tervezőjével az ölében. Egy tollat tart a szájában, a füle mögött is van egy toll, és azt tervezgeti, mit fog tenni vagy mondani, amivel teljesen megőrjíthet.

Már hat hónapja vagyunk együtt… Hat hónapja! Ez átkozottul hosszú idő. Nem gondoltam volna, hogy ennyi ideig kibírom valakivel. Persze nem mindig jártunk, mert sok hónapot azzal töltöttünk, illetve arra pazaroltunk, hogy megpróbáltam távol tartani magamtól.

Richard hangja zavarja meg a gondolataimat.

– Ő Nancy.

Biccentek a nő felé, aztán megint a sötétre pácolt bárpultot bámulom.

– Nancy, ez az udvarias fiatalember Hardin, Tessie barátja – jelenti be büszkén Richard.

Miért büszke arra, hogy a lányával járok?

– Tessie-nek barátja van? És ő is itt van? Annyira szeretnék végre találkozni vele! Richard olyan sok szépet mesélt róla!

– Nincs itt – vetem oda mogorván.

– Milyen kár. Hogy sikerült a születésnapi bulija? Múlt hétvégén volt, nem? – érdeklődik a nő.

Mi a fene ez?

Richard rám néz, és a pillantásával némán könyörög, hogy menjek bele a hazugságba, amivel megetette a spinét.

– Igen. Jó volt – válaszolja helyettem, majd bedobja a maradék italát.

– Az jó – bólogat Nancy, majd a bejárat felé mutat. – Na, itt is van!

Gyorsan az ajtóra nézek, mert azt hiszem, Tessáról beszél, ami persze lehetetlen, hiszen sosem találkozott vele. Tessa helyett egy csontsovány szőke lány közeledik felénk a kis helyiségben. Ez a bár egyre zsúfoltabb lesz.

Felemelem az üres poharamat.

– Még egyet!

A pultos nőci megcsóválja a fejét, és elém csúsztat egy újabb whiskyt.

– Fafej… – suttogja alig hallhatóan.

– Ő a lányom, Shannon – közli velem Nancy.

Shannon tetőtől talpig végigmér. Olyanok a szempillái, mint a légylábak. Kicsit túlzásba vitte a sminkelést.

– Shannon, ő Hardin. – Richard hiába erőlteti a bemutatkozást, nem üdvözlöm a csajt.

Hónapokkal ezelőtt egy kis figyelmet azért szenteltem volna a szánalmas bigére. Talán megengedtem volna neki, hogy leszopjon a mosdóban, de most csak azt kívánom, hogy ne bámuljon már annyira.

– Nem hiszem, hogy sikerül lejjebb húznod. Maximum, ha leveszed – jegyzem meg, mert idegesít, ahogy a pólóját húzogatva megpróbálja kivillantani a nem létező dekoltázsát.

– Tessék? – fakad ki felháborodottan, és a keskeny csípőjére teszi a kezét.

– Hallottad.

– Oké, oké. Mindenki nyugodjon le – szólal meg Richard, és felemeli a karját.

Nancy és a lotyó lánya elsétálnak, hogy keressenek egy asztalt.

– Szívesen – vetem oda a vén piásnak, aki csak megcsóválja a fejét.

– Nagyon kellemetlen alak vagy – jelenti ki, majd mielőtt bármit válaszolhatnék, gyorsan hozzáteszi: – Pont az ilyeneket szeretem.

Három újabb ital után már alig tudok ülni a bárszéken. Richard, aki született piásnak tűnik, hasonló gondokkal küzd, és túl közel hajol hozzám.

– És amikor másnap kikerültem, két mérföldet kellett gyalogolnom! Persze eleredt az eső…

Folytatja a sztoriját, amikor legutoljára bekasznizták. Én meg tovább iszom, és úgy teszek, mintha nem hozzám beszélne.

– Ha azt akarod, hogy megőrizzem a titkodat, akkor legalább áruld el, miért mondtad Tessie-nek, hogy kicsaptak a suliból – nyögi ki végül.

Sejtettem, hogy megvárja, amíg totál lerészegedek, és akkor hozza fel megint a témát.

– Egyszerűbb, ha ezt hiszi – válaszolom.

– Hogyhogy?

– Mert azt akarom, hogy jöjjön velem Angliába, de egyelőre nem rajong az ötletért.

– Nem értem. – Richard megszorítja az orrnyergét.

– A lányod el akar hagyni, és ezt nem engedhetem.

– Ezért azt mondod neki, hogy kirúgtak az egyetemről, hátha akkor elmegy veled Angliába?

– Valahogy úgy.

A poharába néz, aztán rám emeli a tekintetét.

– Ez elég nagy ostobaság.

– Tudom. – Tényleg elég hülyén hangzik így kimondva, de a zavarodott elmémben valahogy mégis értelmesnek tűnik.

– Egyébként meg ki vagy te, hogy tanácsokat osztogass nekem? – méltatlankodom.

– Senki. Csak azt mondom, hogy ha így folytatod, úgy fogod végezni, mint én.

El akarom küldeni az anyjába, és belé fojtani a szót, hogy foglalkozzon a saját dolgával, de amikor ránézek, megint feltűnik a hasonlóság. Ezt már akkor láttam, amikor leültünk a bárpulthoz. A francba.

– Ne áruld el neki – emlékeztetem fenyegető hangon.

– Nem fogom – ígéri, aztán Betsyhez fordul. – Még egy kört.

A nő rámosolyog, és elkészíti az italunkat. Nem hiszem, hogy még egyet be tudok vállalni.

– Nekem elég volt. Már így is három szemed van – közlöm Richarddal nehezen forgó nyelvvel.

A gyakorlott piás megvonja a vállát.

– Én még többet látok.

Pocsék barát vagyok, gondolom magamban. Vajon mit csinál most Tessie… Jaj ne, már én is… Tessa.

– Pocsék apa vagyok – jelenti ki Richard.

Annyira beálltam már, hogy nem tudom, mikor gondolkodom, és mikor beszélek. Lehet, hogy az előbb hangosan mondtam, amit gondoltam, és Richard erre válaszolt? Vagy csak véletlen egybeesés?

– Menj odébb – szólal meg egy goromba férfihang Richard bal oldalán.

Odanézek, és egy alacsony pasit pillantok meg, akinek még bozontosabb az arcszőrzete, mint Richardnak.

– Nincs több szék, haver – válaszolja Richard óvatosan.

– Akkor húzz innen – fenyegetőzik a férfi.

Ne… Ne most.

– Nem megyünk sehová – állítom le a kakaskodó jövevényt.

Ám az ürge elköveti azt a hibát, hogy megragadja Richard gallérját, és gorombán felrántja a bárszékről.

Tizedik fejezet Tessa

A jógaóra után sokkal hosszabbnak tűnik a rövid séta az autóig. Meditáció közben egy időre sikerült megszabadulnom a lelkemet nyomasztó terhektől, de most tízszeres erővel térnek vissza a kellemetlen gondolatok Hardin kirúgásával és a seattle-i költözéssel kapcsolatban.

Amikor ki akarok hajtani a parkolóból, rezegni kezd a mobilom. A kijelzőn Hardin neve jelenik meg. Üresbe teszem az autót.

– Szia!

Majdnem megáll a szívem, amikor egy női hang szólal meg a telefonban.

– Tessa? – kérdezi.

– Igen…

– Remek. Itt van az apja meg a…

– A barátja… – hallom Hardin morgását a háttérben.

– Igen, a barátja – ismétli meg a nő gúnyosan. – El kéne jönnie értük, mielőtt valaki kihívja a zsarukat.

– A zsarukat? Hol vannak? – Sebességbe teszem a kocsit.

– Dizzy Bárja, a Lamar Avenue-n. Ismeri a helyet?

– Nem, de megnézem a Google-ön.

– Ja. Hát persze.

Nem törődök a nő gunyoros hangjával, hanem leteszem a mobilt, és gyorsan megkeresem a bárt a térképen. Mi az ördögöt keres Hardin meg az apám egy bárban délután háromkor? És miért vannak egyáltalán együtt?

Ezt egyszerűen nem tudom felfogni. És mi van a zsarukkal? Mit csináltak? Meg kellett volna kérdeznem a nőt a telefonban. Nagyon remélem, hogy nem egymással verekedtek össze. Ez most egyikünknek sem hiányozna.

Mire a bárhoz érek, már a legvadabb dolgokat képzelem el, és arra a következtetésre jutok, hogy Hardin megölte az apámat. Vagy fordítva. Jó jelnek tartom, hogy a bár előtt nem látok rendőrautókat. Közvetlenül az épület elé parkolok, és besietek az ajtón. Istenem, miért nem vettem fel egy meleg pulóvert a pólóra?

– Ott van! – kiált fel az apám vidám hangon.

Azonnal észreveszem, hogy be van rúgva, amikor tántorogva elindul felém.

– Ezt látnod kellett volna, Tessie! – Összecsapja a kezét. – Hardin alaposan ellátta annak a trógernek a baját.

– Hol van… – akarom kérdezni, de ekkor kinyílik a mosdó ajtaja, és Hardin jelenik meg. Egy papírtörülközőbe törli a véres kezét.

– Mi történt? – rivallok rá a helyiség másik végéből.

– Semmi… Nyugodj meg.

– Részeg vagy? – hüledezek, és elfut a méreg, amikor a szemébe nézek. Hát persze hogy piros, mint a nyúlé.

Hardin elfordítja a fejét.

– Lehet.

– Ez hihetetlen! – Hardin meg akarja fogni a kezem, de én összekulcsolom a karomat a mellem előtt.

– Inkább meg kéne köszönnöd, hogy megvédtem az apádat. Ha nem vagyok itt, most ő lenne a padlón. – Egy férfira mutat, aki a padlón üldögél, és egy jeges borogatást szorít az arcára.

– Nem köszönök meg neked semmit. Részeg vagy, fényes nappal! Ráadásul pont az apámmal ittad le magad a sárga földig. Mi az ördög ütött beléd? – Elviharzok tőle, a bárpult felé, ahol az apám ül.

– Ne haragudj rá, Tessie. Szeret téged. – Az apám Hardin védelmére kel?

Mi az ördög folyik itt?

Amikor Hardin odalép hozzánk, ökölbe szorítom a kezemet, és kiabálni kezdek.

– Tehát együtt vedeltetek, és most jó pajtások vagytok? Egyikőtöknek sem lenne szabad innia!

– Bébi… – súgja Hardin a fülembe, és át akar karolni.

– Hé! – szólal meg a bárpult mögött álló nő, és megkocogtatja a pultot, hogy felhívja magára a figyelmemet. – El kell tüntetnie innen őket.

Bólintok, és haragos pillantással méregetem a részeg idiótákat, akikkel megvert a sors. Az apám egyik orcája vörös, ami arról árulkodik, hogy valaki megütötte, Hardin ökle pedig máris dagadni kezd.

– Ma éjszakára eljöhetsz hozzánk, hogy kijózanodj, de ez nem elfogadható viselkedés. – Legszívesebben mindkettőt alaposan elfenekelném, mint a vásott kölyköket. – Egyikőtök sem normális – teszem hozzá.

Kilépek a rossz szagú helyiségből, és már a kocsinál vagyok, mielőtt ők az ajtóhoz érnek. Hardin mogorván az apámra néz, amikor az megpróbálja átkarolni a vállát. Undorodva beszállok a kocsiba.

Hardin lerészegedése teljesen kiborít. Tudom, milyen, amikor részeg, és ennyire részegnek még sosem láttam. Még akkor sem, amikor az apja házában összetörte Karen edényeit. Visszasírom azt az időt, amikor Hardin csak vizet ivott a bulikon. Rengeteg problémánk van, és az alkoholizálása csak újabb galibákat okoz.

Úgy tűnik, az idők során az apám átalakult, és haragos részegből vicces részeggé változott, aki az egyik ízléstelen és idegesítő viccet ontja magából a másik után. Egész úton hazafelé harsányan röhög a saját poénjain, és néha még Hardin is csatlakozik hozzá. Nem így képzeltem el ezt a napot. Fogalmam sincs, Hardin miért kedvelte meg az apámat, de most, hogy már kora délután mindketten részegek, egyáltalán nem örülök a „barátságuk”-nak.

Miután hazaérünk, az apámat a konyhában hagyom, hogy tovább pusztítsa Hardin kedvenc müzlijét, én meg bemegyek a hálószobába, ahol mostanában minden vitánk kezdődik és végződik.

– Tessa… – szólal meg Hardin, amikor becsukom magam mögött az ajtót.

– Ne… – förmedek rá hűvösen.

– Ne haragudj rám… Csak ittunk egyet. – A hangja vidám, de nincs kedvem belemenni a játékba.

– Csak ittatok egyet? Az apámmal! Egy alkoholistával, akivel megpróbálok egy normális kapcsolatot kialakítani, és abban reménykedtem, hogy talán a józanság útjára lép. Vele „ittál egyet?”

– Bébi…

Megrázom a fejemet.

– Ne nevezz így! Egyáltalán nem tetszik, ahogy viselkedtél.

– Nem történt semmi. – Megfogja a karomat, hogy magához vonjon, de elrántom a kezemet, mire elveszíti az egyensúlyát, és az ágyra hanyatlik.

– Hardin, megint verekedésbe keveredtél!

– Nem volt nagy bunyó. Kit érdekel?

– Engem. Engem érdekel.

Felnéz rám a kipirosodott zöld szemével.

– Ha annyira érdekel, hogy mi van velem, akkor miért hagysz el?

A szívem egy kicsit összeszorul.

– Nem hagylak el. Megkértelek, hogy gyere velem. – Felsóhajtok.

– De én nem akarok – dacoskodik Hardin, mint egy nyűgös kisgyerek.

– Tudom, de nem maradt más választásom… Kivéve téged, persze.

– Elveszlek feleségül. – Megint a kezem után nyúl, de hátralépek.

Felgyorsul a lélegzetem. Biztosan rosszul hallottam.

– Micsoda? – Feltartom a kezemet, hogy ne jöjjön közelebb hozzám.

– Azt mondtam, hogy feleségül veszlek, ha engem választasz. – Feláll, és tesz egy lépést felém.

A szavaitól izgalomba jövök, pedig tudom, hogy csak az alkohol beszél belőle.

– Részeg vagy – állapítom meg.

Csak azért ajánl házasságot nekem, mert be van rúgva, és ez még rosszabb, mintha meg sem említette volna.

– Na és? Akkor is komolyan gondolom.

– Nem, ez nem igaz. – Megrázom a fejemet, és megint kitérek az érintése elől.

– De igen… Persze nem most, hanem, mondjuk… úgy hat év múlva. – Elgondolkodva megvakarja a homlokát.

Megcsóválom a fejemet. Hiába kezdett el remegni a szívem, ez a bizonytalan, „hat éves” határidő elárulja, hogy már kezdi felfogni a valóságot, és ki akar hátrálni az ígéretéből.

– Majd meglátjuk, holnap mit gondolsz erről – legyintek, mert tudom, hogy nem is fog emlékezni arra, amit mondott.

– Akkor is ez a nadrág lesz rajtad? – Hardin kéjes mosolyra húzza az ajkát.

– Nem. Ne kezdj el fantáziálni erről az átkozott nadrágról!

– Te vetted fel, pedig tudod, milyen reakciót vált ki belőlem. – Lenéz az ölére, aztán az ágyékára mutat, majd kaján vigyorral felnéz rám.

A játékos, gunyoros és részeg Hardin elragadóan édes… de annyira nem, hogy beadjam a derekamat.

– Gyere ide – kérlel, és igyekszik könyörgő arcot vágni.

– Nem. Még mindig haragszom rád.

– Ugyan már, Tessie… Ne legyél már ilyen mogorva. – Felnevet, és a keze fejével megdörzsöli a szemét.

– Ha valamelyikőtök még egyszer így hív, én esküszöm, hogy…

– Ugyan már, Tessie… Mi a baj, Tessie? Nem tetszik a Tessie név, Tessie?

Hardin szélesen vigyorog, és érzem, hogy minél tovább nézem, annál jobban meggyengül az ellenállásom.

– Megengeded, hogy levegyem rólad ezt a nadrágot?

– Nem. Még sok tennivalóm van, és nem fér be a napomba egy vetkőzős műsor. Megkértelek volna, hogy gyere velem, de te úgy döntöttél, hogy inkább leiszod magad az apámmal, ezért egyedül kell mennem.

– Mész valahová? – kérdezi rekedt hangon, és a nyelve kicsit nehezen forog az alkoholtól.

– Igen.

– Ugye nem ebben a naciban?

– De igen. Azt hordok, amit akarok. – Felkapok egy meleg pulóvert, és elindulok az ajtó felé. – Majd jövök. Ne csinálj semmi ostobaságot, mert nem foglak kihozni a börtönből. És az apámat sem.

– Nagyon kemény vagy. Tetszik, amikor duzzogva összeszorítod a szádat. Bár van néhány ötletem, mit csinálhatnál inkább vele. – Amikor nem reagálok a disznó megjegyzésére, megint kérlelni kezd. – Maradj velem.

Gyorsan kilépek a szobából és a lakásból, mielőtt rávesz a maradásra. Az ajtóban még hallom a kiáltását.

– Tessie!

A számra szorítom a kezemet, nehogy meghallja a kuncogásomat. Ez az én bajom: ha Hardinról van szó, az agyam képtelen megkülönböztetni a jót a rossztól.

Tizenegyedik fejezet Tessa

Mire az autóhoz érek, már bánom, hogy nem maradtam a hálószobában a játékos hangulatban lévő Hardinnal.

De tényleg sok dolgom van. Vissza kell hívnom azt a nőt a seattle-i lakás ügyében, be kell szereznem néhány dolgot a kiránduláshoz Hardin családjával, és ami a legfontosabb: át kell gondolnom a költözésemet. Hardin házassági ajánlata majdnem megingatott, de tudom, hogy holnap már nem fogja komolyan gondolni, amit mondott. Nem hihetek neki, és nem változtathatom meg miatta a terveimet. Csak az a baj, hogy nagyon nehéz ellenállni a csábításnak.

Feleségül veszlek, ha engem választasz.

Meglepődtem, sőt megdöbbentem, amikor ezt kimondta. Teljesen nyugodtnak tűnt, és a hangja olyan higgadt volt, mintha azt jelentené be, hogy mit fogunk vacsorázni. De nem dőlök be neki. Tudom, hogy csak kétségbe van esve, és mindennel megpróbálkozik. Az alkohol beszélt belőle. Meg akarja torpedózni a seattle-i költözésemet, ezért bármit képes bevetni. Akkor sem tudom kiverni a fejemből a szavait. Szánalmas, hogy egy pillanatra is feltámad bennem a remény, de nagyon nehéz megőrizni a józanságomat, és emlékeztetni magam a realitásra Hardinnal kapcsolatban.

Már odaértem a Targethez, de még mindig nem hívtam fel Sandrát (azt hiszem, így hívják), hogy a lakásról beszéljünk. A weboldal képei alapján szépnek tűnik. Nem akkora, mint a mostani apartmanunk, de elég jó, és egyedül is ki tudom fizetni a bérleti díjat. A falak mentén nem sorakoznak könyvespolcok, és nincs olyan szép téglafala, amit annyira megkedveltem, de a célnak megfelel.

Készen állok erre, készen állok Seattle-re. Eljött az idő, hogy megtegyem a régóta tervezett, nagy lépést a jövőm felé. Amióta az eszemet tudom, erre vártam.

Céltalanul bolyongok a boltban, Seattle-ről meg a helyzetemről álmodozva, és nemsokára azon kapom magam, hogy a kosaram tele van mindenféle holmival, amire igazából nincs is szükségem az utazáshoz. Mosogatógépbe való tabletták, fogkrém, egy új szemétlapát. Miért veszem meg ezeket, amikor nemsokára úgyis elköltözöm? Visszateszem a szemétlapátot, néhány színes zoknival együtt, amelyeket szintén a kosárba dobtam, fogalmam sincs, miért. Ha Hardin nem jön velem, mindent újra kell kezdenem. Be kell szereznem új edényeket, meg még egy csomó dolgot. Még jó, hogy a lakást bútorozva adják ki, így sok teendőtől megkímélnek.

A Target után nem tudom, mihez kezdjek. Semmi kedvem visszamenni a lakásba Hardinhoz meg az apámhoz, de akkor merre induljak? Három napot Landonnel, Kennel és Karennel fogok tölteni, úgyhogy nem akarok odamenni hozzájuk, és zavarni őket. Tényleg szükségem lenne néhány barátnőre. Vagy legalább egyre. Felhívhatnám Kimberlyt, de ő is valószínűleg a költözéssel van elfoglalva. Szerencsés nő… Ő Christian miatt megy Seattle-be, de biztos vagyok benne, hogy fordított helyzetben Christian is követné Kimet, akár a világ végére is. Láttam már, nem is egyszer, milyen imádattal néz rá.

Miközben a telefonkönyvben nézegetem a neveket, hogy megkeressem Sandrát, majdnem rákoppintok Steph nevére.

Vajon mit csinál most? Hardin biztosan dühös lenne, ha felhívnám, és vele lógnék. Pedig nincs abban a helyzetben, hogy dirigáljon nekem, mivel már megint erőszakos volt, és lerészegedett a nap kellős közepén.

El is határozom, hogy felhívom Steph-et, aki azonnal felveszi a telefont.

– Tessa! Mi van veled? – kiáltja vidáman, túlharsogva a háttérben lévő hangokat.

– Semmi különös. Éppen a Target parkolójában üldögélek.

– Az jó móka. – Steph felnevet.

– Nem igazán. És te mit csinálsz?

– Semmit. Éppen ebédelni megyek egy barátnőmmel.

– Értem. Majd hívj fel valamikor – búcsúzom tőle.

– Gyere te is oda, ha van kedved. Az Applebee-ben leszünk, nem messze a kampusztól.

Az Applebee Zedre emlékeztet, de az étel hihetetlenül finom volt ott, és ma még egy falatot sem ettem.

– Rendben. Elmegyek, de csak ha nem zavarok – aggodalmaskodom.

Hallom, hogy a háttérben valaki becsapja a kocsi ajtaját.

– Remek! Nem zavarsz. Akkor ott találkozunk. Negyedóra múlva mi is ott leszünk.

Útközben felhívom Sandrát, és hagyok neki egy üzenetet. Örülök, hogy a hangpostafiókja válaszol, és nem kell beszélnem vele, de nem értem, miért.

Mire odaérek, az Applebee-ben már elég sokan vannak. Körülnézek, és keresem Steph karmazsinvörös hajkoronáját, de sehol sem látom, úgyhogy megadom a nevemet a hosztesznek.

– Hányan lesznek? – kérdezi a fiatal nő barátságos mosollyal.

– Azt hiszem, hárman. – Steph a barátnőjét emlegette, és ez csak egy személyt jelent.

– Most éppen van egy szabad bokszunk, úgyhogy akkor is lesz elég helyük, ha esetleg négyen jönnek. – A hosztesz rám mosolyog, és a kezembe nyom négy étlapot.

Követem az étterem hátsó részében lévő bokszhoz, és várom, hogy Steph megérkezzen. Közben megnézem a mobilomat, hátha írt Hardin, de nem. Valószínűleg elaludt. Amikor megint felnézek, gyorsabban kezd dobogni a szívem, mert meglátom az ismerős pinkes árnyalatú hajkoronát.

Tizenkettedik fejezet Hardin

Kinyitom a konyhaszekrény ajtaját, hogy valami ételt keressek, ami felszívja az alkoholt a szervezetemből.

– Nagyon haragszik ránk – állapítja meg Richard, miközben figyel engem.

– Igen. – Elmosolyodom, mert eszembe jut, milyen dühös volt az arca. Még a kezét is ökölbe szorította. Tényleg nagyon pipa volt.

Pedig ez nem vicces. Illetve az… De nem szabadna mulatnom rajta.

– A lányom haragtartó?

Ránézek az alkeszre. Milyen furcsa, hogy az apa a fiútól érdeklődik a lánya szokásai után.

– Egyértelmű, hogy nem az. Hiszen éppen a konyhánkban ülsz, és felfalod az összes müzlimet. – Megrázom az üres dobozt.

Richard elmosolyodik.

– Azt hiszem, igazad van.

– Általában mindig. – Pedig most nagyon messze vagyok az igazságtól. – Gondolom, nem örülsz, hogy pont most fog eltűnni, amikor találkoztatok – jegyzem meg, miközben a mikróba teszek egy edényt. Nem tudom, mi van benne, de éhes vagyok, és túl részeg ahhoz, hogy nekilássak főzni, Tessa pedig nincs itt, hogy vacsorát készítsen nekem. Mi az ördögöt fogok csinálni, ha elhagy?

– Hát nem – bólint komor arccal. – Még az a jó, hogy Seattle nincs messze.

– De Anglia igen.

Richard hallgat egy darabig, majd rám néz.

– Nem fog Angliába menni.

Na, sikerült felhúznia.

– Ezt meg honnan tudod? Alig két napja ismered. – Kezdek komolyan begurulni, de a mikró idegesítő sípolása megzavarja a beszélgetésünket.

– Carolt ismerem, és ő nem menne Angliába.

Tehát már megint az a bosszantó részeges csavargó, aki tegnap volt.

– Tessa nem az anyja, én pedig nem vagyok te.

– Rendben – vonja meg a vállát.

Tizenharmadik fejezet Tessa

Molly.

Nagyon remélem, hogy a felbukkanása csak a véletlen műve, de amikor megpillantom mögötte Steph-et, bosszúsan hátradőlök a bokszban.

– Szia, Tessa! – üdvözöl Steph, és leül velem szemben. A falhoz húzódik, hogy a „barátnője” mellé ülhessen. Miért hívott meg ebédelni, amikor Mollyval van?

– Rég láttalak – szólal meg Molly, a ribanc.

Fogalmam sincs, mit mondjak nekik. Legszívesebben felállnék, és kisétálnék, de csak mosolyt erőltetek az arcomra.

– Igen.

– Rendeltél már? – érdeklődik Steph, és nem törődik azzal, hogy az egyik ellenségemet hozta ide. Sőt, az egyetlen ellenségemet.

– Nem. – A táskámba nyúlok, és előveszem a mobilomat.

– Nem kell apucit hívnod, nem foglak megharapni – gúnyolódik Molly.

– Nem Hardint hívtam – vágok vissza. Igazából üzenetet küldtem neki. Az egészen más.

– Ja, persze… – nevet fel Molly.

– Hagyd abba! – csattan fel Steph. – Azt mondtad, hogy kedves leszel, Molly.

– Miért jöttél ide? – kérdezem. Ezt a lányt utálom a legjobban az egész világon.

Molly vállat von.

– Éhes vagyok – jelenti ki könnyedén, és látszik rajta, hogy jót mulat rajtam.

Felkapom a pulóveremet, és fel akarok állni.

– Jobb, ha én megyek.

– Ne menj, kérlek! Maradj! Nemsokára elköltözöl, és nem fogjuk látni egymást – kérlel Steph, és duzzogó arcot vág.

– Mi van?

– Néhány nap múlva elköltözöl, nem?

– Ki mondta ezt neked?

Molly és Steph összenéz, mielőtt Steph válaszol.

– Zed, azt hiszem. De nem mindegy? Azt hittem, hogy el fogod mondani nekem.

– Akartam, de annyi minden történt. Most akartam mesélni róla… – mondom, aztán Mollyra nézek. Egyértelmű, hogy előtte nem szívesen beszélek a magánéletemről, nem?

– Akkor is bánt, hogy nem szóltál. Én voltam itt az első barátnőd. – Steph tényleg sértettnek tűnik, és kezdem megsajnálni. Ugyanakkor viccesnek tartom a durcás arckifejezését. Még jó, hogy megérkezik a pincér, hogy felvegye az italrendelést.

Miközben Steph és Molly üdítőt rendelnek, írok egy üzenetet Hardinnak.

„Biztosan ki vagy ütve, de én meg Steph-fel ebédelek, aki magával hozta Mollyt. :/” Elküldöm az üzenetet, és visszanézek a két lányra.

– Izgulsz a költözés miatt? Mit fogtok csinálni Hardinnal? – kérdezősködik Steph.

Megvonom a vállam, és körülnézek a helyiségben. Nem fogom kitárgyalni a kapcsolatomat a sátán lánya előtt.

– Nyugodtan beszélhetsz előttem. Hidd el, hogy nem érdekel az unalmas életed – gúnyolódik Molly, és iszik egy korty vizet.

– Higgyek neked? – Felnevetek. Ebben a pillanatban rezegni kezd a telefonom.

„Gyere haza.” Hardin ezt válaszolta.

Nem tudom, mire számítottam, de csalódott vagyok, hogy csak ennyi mondanivalója van.

„Nem megyek. Éhes vagyok.”

– Nézd… Te és Hardin nagyon cukik vagytok, meg minden, de már egyáltalán nem érdekel a kapcsolatotok – közli velem Molly. – Nekem is van valakim, és inkább azzal törődöm.

– Remek. Örülök neki. – Sajnálom azt az idiótát, akárki is legyen.

– Erről jut eszembe… Molly, mikor láthatjuk már végre ezt a titokzatos illetőt? – szegezi a kérdést a barátnőjének Steph.

Molly azonban csak legyint.

– Nem tudom. De nem most.

A pincérnő hozza az italokat, és felveszi az ételrendelést. A távozása után Molly azonnal felém fordul, mert én vagyok az igazi áldozata.

– Na és haragszol Zedre, amiért börtönbe akarja juttatni Hardint? – kérdezi, mire majdnem kiköpöm a számban lévő vizet.

Kiver a hideg veríték, ha arra gondolok, hogy Hardinnak börtönbe kell mennie.

– Megpróbálom megakadályozni.

– Sok sikert. Bár szerintem csak akkor tudod megakadályozni, ha lefekszel Zeddel. – Molly kaján mosollyal néz rám, és a neonzöld körmével kopog az asztalon.

– Arról szó sem lehet – mordulok fel.

„Itt is van ennivaló. Tényleg gyere haza, mielőtt valami történik, és nem tudlak megvédeni.”

Megvédeni engem? Mitől? Mollytól és Steph-től? Steph a barátnőm, és egyszer már bebizonyítottam, hogy le tudom gyűrni Mollyt. És gondolkodás nélkül megtenném még egyszer, ha úgy alakul. Bosszantónak tartom, és ki nem állhatom, de már nem félek tőle, mint régen.

Hardin furcsa üzenete elárulja, hogy még mindig részeg.

Nem válaszolok, de nemsokára megérkezik a következő üzenet.

„Komolyan mondom, gyere el onnan.”

A táskámba dobom a mobilomat, és a két lányra fordítom a figyelmemet.

– Már megtetted, úgyhogy mi a különbség? – vonja fel a szemöldökét Molly.

– Tessék? – csodálkozom.

– Nem ítéllek el. Én is lefeküdtem Hardinnal. Meg Zeddel is – emlékeztet.

Olyan dühös leszek, hogy legszívesebben sikoltoznék.

– Nem feküdtem le Zeddel – sziszegem ingerülten.

– Na ja… – ingatja a fejét Molly, mire Steph villámló szemmel néz rá.

– Valaki azt mondta, hogy lefeküdtem Zeddel? – kérdezem őket.

– Nem – vágja rá Steph, mielőtt Molly megszólalhatna. – De eleget beszéltünk már Zedről. Engem inkább Seattle érdekel. Hardin is megy veled?

– Igen – hazudom. Nem akarom bevallani, főleg Molly előtt nem, hogy Hardin nem hajlandó velem jönni Seattle-be.

– Akkor egyikőtök sem lesz már itt? Ez olyan furcsa lesz… – Steph ráncolni kezdi a homlokát.

Tényleg furcsa lesz egy új egyetemre járni, miután már annyi minden történt velem a WCU-n. De pontosan erre van szükségem, egy új kezdetre. Ez a város tele van rossz emlékekkel, árulásokkal, hamis barátságokkal.

– Össze kéne jönnünk a hétvégén… Egy utolsó bulira – javasolja Steph.

Felsóhajtok.

– Nem akarok több bulit.

– Nem olyan bulira… Csak a mi csoportunknak tartanánk meg. – A volt szobatársam könyörgő pillantással néz rám. – Mert legyünk őszinték: valószínűleg soha többé nem látjuk egymást, és Hardinnak legalább még egyszer utoljára össze kéne jönnie a régi barátaival.

Habozni kezdek, és elfordítom a pillantásomat. A bárpult felé nézek.

Molly hangja töri meg a csendet.

– Nem leszek ott, ne aggódj.

Visszanézek rájuk, és ekkor megérkezik az étel.

De nekem már elment az étvágyam. Tényleg azt rebesgetik, hogy lefeküdtem Zeddel? Hardin hallotta már ezt az állítólagos szóbeszédet? Zed komolyan börtönbe fogja juttatni Hardint? Megfájdul a fejem.

Steph bekap néhány sült krumplit, aztán rám néz.

– Beszélj Hardinnal, és szólj, hogy mire jutottatok. Valakinek a lakásán is tarthatnánk, mondjuk, Tristannél és Nate-nél. Akkor nem állítanak majd be idegen pofák.

– Megkérdezhetem… Nem tudom, mit fog szólni hozzá. – Lenézek a mobil kijelzőjére. Három nem fogadott hívás, és egy üzenet: „Vedd fel a telefont!”

Erre már válaszolok.

„Jövök, miután megettem a kaját. Nyugodj meg, és igyál egy kis vizet.”

Én is csipegetni kezdem a sült krumplit.

Molly megérzi a feszültséget, mert ömleni kezd belőle a szó, mintha kifutna az edényből a víz.

– Biztosan tetszik neki az ötlet. Mi már régebben ismerjük, és a barátai voltunk, mielőtt idejöttél, és elrontottad.

– Nem rontottam el.

– De igen. Most egészen más… Fel sem hívja a régi barátokat.

– Ha olyan jó barátok, akkor ők is hívhatnák – vágok vissza. – De senki sem hívja. Nate az egyetlen, aki időnként megkeresi.

– Ez azért van, mert tudjuk… – szólal meg Molly.

De Steph felemeli a kezét.

– Elég már. Jézusom – sóhajt fel, és megdörzsöli a homlokát.

– Becsomagoltatom a kaját, és hazamegyek. Ez nagyon rossz ötlet volt. – Szemrehányó pillantást vetek Steph-re. Nem tudom, mit képzelt, amikor idehozta Mollyt. Legalább figyelmeztethetett volna előtte.

Steph együtt érzően néz rám.

– Sajnálom, Tessa. Azt hittem, hogy most már kijöttök majd egymással, miután már nem akar lefeküdni Hardinnal. – Azzal Mollyra bámul, aki csak megvonja a vállát.

– Jól kijövünk. Soha ilyen jóban nem voltunk még – jelenti ki.

Legszívesebben letörölném az önelégült vigyort az arcáról. De Steph csengőhangja félbeszakítja a véres gondolataimat.

Steph értetlenül nézi a kijelzőjét.

– Hardin az. Engem hív. – Feltartja a telefont, hogy lássam.

– Nem válaszoltam az üzenetére. Mindjárt felhívom – nyugtatom meg, mire bólint, és kinyomja a hívást.

– Jézusom, ilyen megszállott? – Molly beleharap egy sült krumpliba.

Visszafogom magam, és megkérem a pincérnőt, hogy csomagolja be a kaját. Hozzá sem nyúltam, és nem akarok jelenetet rendezni az étteremben.

– Kérlek, gondolkozz a szombaton. Lehet egy vacsora is, és nem parti – javasolja Steph, aztán egy lefegyverző mosolyt villant rám. – Kérlek…

– Megnézem, mit tehetek, de szombat délelőttig egy kiránduláson leszünk.

Steph beleegyezően bólint.

– Ti választjátok meg az időt.

– Kösz. Majd szólok – ígérem, és kifizetem a számlát.

Nem tetszik az ötlet, de tulajdonképpen igaza van. Tényleg nem fogjuk többé látni egymást. Hardin elmegy valahová. Talán nem Seattle-be, de miután kicsapták a suliból, nem fog itt maradni, és talán szívesen találkozik a régi barátaival még egyszer utoljára.

– Megint hív – közli Steph, és nem is igyekszik leplezni, milyen viccesnek tartja.

– Mondd meg neki, hogy úton vagyok. – Felállok, és elindulok az ajtó felé.

Amikor visszanézek, Steph és Molly elmélyülten beszélget, és Steph telefonja ott hever előttük az asztalon.

Tizennegyedik fejezetHardin

– Tessa, ha nem hívsz vissza, odamegyek, akármilyen részeg is vagyok! – fenyegetőzöm, aztán a heverőre hajítom a mobilomat. Olyan nagy lendülettel dobom oda, hogy lepattan róla, és a padlóra esik.

– Vissza fog jönni – próbál nyugtatgatni a lúzer atya.

– Én is tudom! – kiáltok rá, és felkapom a telefont. Szerencsére nem repedt be a kijelző. Dühös pillantást vetek az öreg piásra, és bemegyek a hálószobába.

Mi a fenének van már megint itt? És Tessa miért nincs itthon? Nem lesz jó vége, ha egy helyiségben tartózkodik Mollyval.

Már azon töröm a fejem, hogyan mehetnék utána, amikor nincs itt a kocsim, és a véralkohol szintem jóval meghaladja a megengedett mértéket, amikor meghallom a bejárati ajtót.

– Épp most készült lefeküdni – jelenti be Richard fennhangon. Gondolom, így akar figyelmeztetni Tessa érkezésére.

Kinyitom a hálószoba ajtaját, és valósággal berántom a szobába. Tessa egyáltalán nem riad meg a komor ábrázatomtól.

– Miért nem válaszoltál, amikor hívtalak? – förmedek rá.

– Mert már megmondtam, hogy nemsokára jövök. És így is tettem.

– Akkor is fel kellett volna venned a telefont. Aggódtam.

– Aggódtál? – Látszik rajta, hogy meglepődik.

– Igen, aggódtam. Miért voltál Mollyval?

A fotel támlájára akasztja a táskáját.

– Fogalmam sincs. Steph meghívott ebédelni, és magával hozta Mollyt.

Hülye Steph.

– Miért csinálta ezt? Molly aljas volt?

– Nem jobban, mint máskor. – Tessa felvonja a szemöldökét, és rám néz.

– Akkor Steph volt aljas, amiért magával hozta. És mit mondtak?

– Semmi különöset… De szerintem valakik pletykákat terjesztenek rólam.

A homlokát ráncolva leül a fotelba, hogy levegye a cipőjét.

– Mi van? Mit beszélnek rólad?

Igazából azt szeretném megkérdezni, hogy kit kell megölnöm.

A fenébe, még mindig részeg vagyok. Hogyan lehetséges ez? Már legalább három órája itthon vagyok. Emlékszem, egyszer valaki azt mondta, hogy minden ital után egy órára van szükség, hogy az ember kijózanodjon. Akkor még legalább tíz órán át be leszek állva. Ha jól emlékszem az elfogyasztott italok számára.

– Hallottad, amit mondtam? – Tessa hangja halk, és aggódó.

– Nem, ne haragudj – motyogom.

– Szerintem azt rebesgetik, hogy Zed és én… tudod. – Elpirul.

– Mit tudok?

– Azt mondják, hogy lefeküdtünk. – A szemében félelem bujkál, és a hangja alig hallható.

– Ki állítja ezt? – Megpróbálok én is halkan beszélni, de már kezd forrni bennem a harag.

– Állítólag ez a hír járja. Steph és Molly említette.

Nem tudom, hogy most vigasztalni próbáljam, vagy engedjem szabadjára az indulataimat. Túl részeg vagyok ehhez az egészhez.

Tessa az ölébe tett kezére néz.

– Nem akarom, hogy az emberek ezt gondolják rólam.

– Ne hallgass rájuk. Mind ostoba barmok. Ha valaki tényleg ezt terjeszti, majd gondoskodom arról, hogy abbahagyja. – Odavezetem az ágyhoz. – Ne aggódj.

– Nem haragszol rám? – kérdezi, és rám emeli kékesszürke szemét.

– De igen – válaszolom. – Ideges voltam, mert nem válaszoltál, és Steph sem vette fel a rohadt mobilját. De a pletyka miatt nem haragszom, legalábbis nem rád. Valószínűleg csak azért találták ki, hogy kellemetlenkedjenek. – Tényleg nagyon kiakaszt, hogy Steph és Molly ilyesmivel gyötörte Tessát.

– Nem értem, miért hozta magával Mollyt. Aki persze most is emlékeztetett arra, hogy lefeküdtetek. – Tessa arca megvonaglik. Az enyém is.

– Molly egy átkozott ribanc, akinek nincs jobb dolga, minthogy visszasírja azokat a napokat, amikor félholtra keféltem.

– Hardin… – tiltakozik Tessa a túl szemléletesre sikerült megjegyzésem miatt.

– Bocsánat. Szóval érted, mire gondolok.

Kikapcsolja a karkötőt, hogy az asztalra tegye.

– Még mindig részeg vagy?

– Egy kicsit.

– Egy kicsit?

Elmosolyodom.

– A kicsinél egy kicsit jobban.

– Olyan furcsa vagy. – Megcsóválja a fejét, és az asztalfiókból előveszi az átkozott tervezőjét.

– Miért? – Odamegyek hozzá, és megállok mögötte.

– Részeg vagy, mégis normálisan reagálsz mindenre. Pedig haragudtál, hogy nem válaszoltam, most pedig olyan… – Felnéz rám, és úgy folytatja. – Olyan megértő vagy. Azt hiszem, ez a legjobb szó erre a Molly-féle dologra.

– Nem erre számítottál?

– Nem tudom… Talán inkább arra, hogy kiabálni fogsz. Részegen nem vagy valami simulékony – teszi hozzá szelíden.

Látom rajta, hogy nem szeretne felidegesíteni, mégis a tudtomra adja, hogy nem fogja elhallgatni a problémát.

– Nem kiabálok veled. Csak nem akartam, hogy velük legyél. Tudod, milyenek, főleg Molly, és nem akarom, hogy valaki bántson. Bármilyen módon – teszem hozzá.

– Nem bántottak, de… Talán ostobán hangzik, de csak szerettem volna egy barátnőmmel ebédelni.

Szeretném közölni vele, hogy Steph nem a legjobb választás erre a célra, de tudom, hogy nincsenek barátai. Csak Landon meg én… Meg Noah.

És Zed.

Hát Zed nem lesz többé a barátja, az tuti. Annak vége, és biztos vagyok benne, hogy Zed egy darabig nem kerül a szemünk elé.

Tizenötödik fejezet Tessa

Nagyon meglep, hogy Hardin ilyen normálisan viselkedik, és végre kicsit én is megnyugszom. Keresztbe teszi a lábát, és a tenyerére támaszkodva hátradől az ágyon. Nem tudom, hogy felhozzam-e most Seattle-t, amíg ilyen jó hangulatban van, vagy várjak még vele.

De ha várok, ki tudja, mikor lesz ilyen jó alkalom?

Ránézek, és észreveszem, hogy engem figyel. Majd igyekszem óvatosan adagolni a témát.

– Steph szeretne rendezni egy búcsúbulit – közlöm vele, és figyelem a reakcióját.

– Hová megy? Egyetemet vált?

– Nem. Miattam csinálja – válaszolom, és nem említem, hogy azt hazudtam nekik, hogy ő is velem fog jönni.

Hardin rám mered.

– Azt mondtad, hogy elköltözöl?

– Igen. Miért ne mondhattam volna?

– Mert még nem döntötted el, nem?

– Hardin, Seattle-be fogok menni.

Megvonja a vállát.

– Még van időd gondolkodni rajta.

– Hagyjuk most ezt… Mit szólsz a bulihoz? Steph szerint tarthatnánk egy vacsorás összejövetelt Nate és Tristan lakásában, a diákház helyett – magyarázom, de Hardin még mindig részeg, és nem nagyon figyel rám, úgyhogy visszatérek a tervezőhöz. Átnézem a jövő heti teendőimet a költözéssel kapcsolatban. Nagyon remélem, hogy Sandra nemsokára visszahív a lakás ügyében, különben nem tudok majd hol lakni, és megint egy motelszobában kell tengődnöm. Az nem lenne jó.

– Nem megyünk – szólal meg váratlanul Hardin, megzavarva a gondolataimat.

Hozzá fordulok.

– Mi van? Miért nem? Ha csak egy vacsora lesz, akkor nem lehet olyan rossz. Nem játszunk majd „Felelsz vagy menj”-t, meg ilyeneket.

Hardin elmosolyodik.

– „Felelsz vagy mersz”, Tess.

– Mindegy, tudod, mire gondolok. Szerintem most lenne az utolsó alkalom, amikor… Legalábbis amikor én látom őket. Valahogy mégis a barátaim voltak, még ha furcsa is volt a kapcsolatunk. – Nem akarok a „barátság”-unk elejére gondolni, amikor belekerültem a csapatba.

– Beszéljünk erről később. Megfájdult tőle a fejem – panaszkodik.

Megadóan felsóhajtok. A hangján érzem, hogy nem fogja folytatni a beszélgetést.

– Gyere ide. – Visszaül az ágyra, és felém tárja a karját.

Becsukom a tervezőt, és közelebb lépek hozzá. A lába közé állít, és megfogja a csípőmet. Huncut mosollyal rám néz.

– Nem kéne most haragudnod rám?

– Kezdek kimerülni, Hardin.

– Mi merít ki?

Kétségbeesetten felemelem a karomat.

– Minden. Seattle, az egyetemváltás… Az, hogy Londonba akarsz vinni, az, hogy kirúgtak…

– Hazudtam – jelenti ki könnyeden, és a hasamra szorítja az arcát.

Ez most mi?

– Mi van? – Beletúrok a hajába, és felemelem a fejét, hogy nézzen a szemembe.

Megvonja a vállát.

– Csak hazudtam, hogy kirúgtak.

Teszek egy lépést hátrafelé. Megpróbál visszavonni magához, de nem engedem.

– Miért?

– Nem tudom, Tessa – ismeri be, és feláll. – Felidegesített, hogy Zeddel voltál… Meg ez az egész seattle-i dolog…

Tátva marad a szám.

– Tehát azért mondtad, hogy kirúgtak, mert haragudtál rám?

– Igen. És más oka is volt.

– Micsoda?

Felsóhajt.

– Most dühös leszel. – A szeme még mindig elég piros, de látom rajta, hogy már kezd kijózanodni.

Karba teszem a kezemet.

– Igen, valószínűleg. De azért mondd csak el.

– Abban reménykedtem, hogy megsajnálsz, és eljössz velem Angliába.

Nem tudom, mit szóljak ehhez az őszinte vallomáshoz. Tényleg haragudnom kéne. És haragszom is. Nagyon pipa vagyok. Lett volna képe manipulálni engem, és így venni rá, hogy költözzek vele Angliába? Elejétől fogva őszintének kellett volna lennie. Most mégis jobban örülök, hogy az ő szájából hallottam az igazságot, és nem mástól tudom meg, hogy hazudott nekem.

Kérdő pillantással néz rám.

– Tessa…

A szemébe nézek, és majdnem elmosolyodom.

– Tudod, mit? Örülök, hogy bevallottad, mielőtt valaki más kottyantja el.

– Én is. – Közelebb jön, megfogja a nyakamat, és a hüvelykujjával megcirógatja az államat. – Ne haragudj rám, kérlek. Egy barom vagyok.

Ingerülten felsóhajtok, de jólesik az érintése.

– Ez nagyon gyenge mentség.

– Nem keresek mentséget magamnak. Tényleg nagyon hülye vagyok, tudom. De szeretlek, és elegem van a sok baromságból. Különben is tudtam, hogy előbb vagy utóbb rá fogsz jönni. Főleg, mivel elmegyünk erre a borzalmas kirándulásra az apám családjával.

– Tehát azért mondtad el, mert tudtad, hogy úgyis kiderül?

– Igen.

Kicsit hátrahajtom a fejemet, és ránézek.

– De szíved szerint titokban tartottad volna, és rávettél volna, hogy szánalomból veled menjek Angliába?

– Hát, tulajdonképpen…

Erre mi az ördögöt mondjak? Legszívesebben a fejéhez vágnám, hogy nem az apám, és nem lenne szabad állandóan manipulálnia. De csak állok előtte, tátott szájjal, mint egy bolond.

– Nagyon nem tetszik, hogy hazugsággal és manipulációval próbáltál rávenni valamire, az akaratom ellenére.

– Tudom, hogy ez aljasság – mentegetőzik, és zöld szeme csupa aggodalom. – Nem tudom, miért vagyok ilyen. Csak nem akarlak elveszíteni, és teljesen kétségbe vagyok esve.

Az arcán látom, hogy tényleg nem fogja fel, mit művel.

– Nem tudod, mit tettél… Különben nem hazudtál volna.

Hardin átkarolja a derekamat.

– Sajnálom, Tessa. Komolyan. De be kell ismerned, hogy már sokkal jobban haladunk ebben a… ebben a kapcsolat dologban.

Igaza van. Még mindig elég sajátos módon, de tényleg jobban kommunikálunk egymással, mint régebben. Persze ez még mindig nagyon távol van egy normálisan működő kapcsolattól. De mikor voltunk mi normálisak?

– És a házasság? Az sem tud rávenni, hogy velem gyere?

A szívem vadul kalimpálni kezd, és attól tartok, ő is meghallja, olyan hangosan dobog. De igyekszem leplezni az izgatottságomat.

– Erről majd beszéljünk akkor, amikor nem vagy részeg.

– Nem vagyok olyan részeg.

Elmosolyodom, és megveregetem az arcát.

– Egy ilyen beszélgetéshez túlságosan részeg vagy.

Hardin elmosolyodik, és közelebb von magához.

– Mikor jössz vissza Sandpointból?