Grady Hendrix: The Southern Book Club’s Guide to Slaying Vampires

Copyright © 2020 Grady Hendrix

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Grady Hendrix: The Southern Book Club’s Guide to Slaying Vampires

Quirk Books, New York, 2020

A Bram Stoker Drakulájából vett idézetek Bartók Imre fordításából, a bibliai idézetek a Magyarországi Református Egyház revideált új fordításából származnak.

A Truman Capote Hidegvérrel című könyvéből idézett részlet Szíjgyártó László fordítása.

Fordította: Tamás Gábor

ISBN:978 963 598 464 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kele Fodor Ákos

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: horror

Amandának

Bárhol is legyenek a darabkáid…

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Néhány évvel ezelőtt írtam egy könyvet, amelynek a címe My Best Friend’s Exorcism [A legjobb barátom ördögűzése]. Két kamasz lányról szól, és 1988-ban játszódik Charlestonban, a Sátánpánik időszakának tetőpontján. A fejükbe veszik, hogy az egyiküket megszállta a Sátán, és ezután elég rosszul alakulnak a dolgok.

A regény a kamaszok nézőpontjából követte az eseményeket, ezért a szülők borzalmasnak tűntek, mert a szülők már csak ilyennek látszanak, amikor az ember kamasz. De van a történetnek egy másik változata is, amelyet a szülők szemszögéből lehet elmondani, és arról szól, mennyire tehetetlennek érzi magát az ember, amikor veszélyben van a gyereke. Szerettem volna a szülőkről írni történetet, és így született meg A dél-karolinai olvasókör útmutatója vámpírok ellen. Nem a My Best Friend’s Exorcism folytatása, csak ugyanazon a környéken játszódik – néhány évvel később –, ahol én is felnőttem.

Gyerekkoromban nem vettem komolyan az anyukámat. Háztartásbeli volt, tagja egy olvasókörnek, a barátnőivel mindig valamilyen feladaton munkálkodtak, telekocsirendszert üzemeltettek, és arra kényszerítettek minket, hogy olyan szabályokat tartsunk be, amelyeknek semmi értelmük. Jelentéktelen senkiknek tűntek. Ma már tudom, mennyi olyan dologgal foglalkoztak, amelyről nekem akkor fogalmam sem volt. Felfogták az ütéseket, hogy mi tudatlanul gurulhassunk előre, mert ez az egyezség: szülőként mi viseljük el a fájdalmat, hogy a gyerekeinknek ne kelljen.

Ez a könyv vámpírokról is szól. A jellegzetes amerikai alaptípusról van itt szó, a farmert viselő csavargóról, aki múlt, kötöttségek és kapcsolatok nélkül jár városról városra. Ott van példának Jack Kerouac, ott van Shane vagy Woody Guthrie. Ott van Ted Bundy.

Merthogy a vámpírok az őseredeti sorozatgyilkosok, akik nem rendelkeznek semmivel, amitől embernek számítunk: nincsenek barátaik, nincs családjuk, nincsenek gyökereik, nincsenek gyerekeik. Nincs másuk, csak az éhség. Esznek, egyre csak esznek, de soha nem laknak jól. Ebben a könyvben szembe akartam állítani egy férfit, aki mentes mindennemű felelősségtől, egyedül az éhsége maradt, és olyan nőket, akik életét a végeláthatatlan kötelezettségek formálják. Azt akartam, hogy Drakula álljon ki az anyukám ellen.

Amint látni fogják, ez egyáltalán nem egyenlő harc.

ELŐSZÓ

Ennek a történetnek véres a vége.

Minden történetnek véres a kezdete: a sivalkodó, az anyja liternyi vérében és nyálkában fürdő csecsemőt kirángatják a méhből. De manapság kevés történetnek véres a vége. Általában inkább vissza a kórházba: az autópályán bekövetkezett szívroham, a hátsó verandán kapott szélhűdés után száraz, csöndes halál gépek között, esetleg lassú elsorvadás tüdőrákban.

Ez a történet öt kislánnyal kezdődik, mindegyikük anyjuk kifröccsenő vérében született, aztán lemosták, szárazra törölgették, és rendes ifjú hölgyekké cseperedtek, jól kitanulták a feleségek mesterségét, hogyan legyenek tökéletes házastársak és felelősségteljes szülők, anyák, akik segédkeznek a házi feladatnál és elvégzik a mosást, akik virágcsokrokat készítenek a templomba és tagjai a kártyaklubnak, akik társastáncra és magániskolába küldik a gyerekeiket.

Mindenki látott már ilyen nőket. Összeülnek ebédelni, és olyan hangosan nevetnek, hogy az étteremben mindenki hallja őket. Becsípnek egyetlen pohár bortól. A kicsapongás náluk azt jelenti, hogy világítós karácsonyi fülbevalót vesznek. Túlságosan is hosszan gyötrődnek azon, vajon rendeljenek-e desszertet.

Tiszteletre méltó személyek, akiknek a neve csak három alkalommal fog megjelenni az újságban: amikor megszületnek, amikor megházasodnak, és amikor meghalnak. Szívélyes vendéglátók. Nagylelkűek azokkal, akik kevésbé szerencsések, mint ők. Tisztelik a férjüket és táplálják a gyermekeiket. Értik, milyen fontos a napi használatú porcelánkészlet, értik a felelősségét, hogy megöröklik a dédanyjuk ezüst étkészletét, értékelik a jó minőségű vászonneműt.

És mire ez a történet véget ér, tetőtől talpig véresek lesznek.

Egy része a saját vérük lesz. Más része másoké. De csöpögni fog róluk. Úszni fognak benne. Bele fognak fulladni.

Háziasszony (főnév): egyszerű, értéktelen nő vagy lány

Oxford English Dictionary, egykötetes kiadás, 1971

KIÁLTSD,
EZ KEDVES VIDÉK

1988. november

1. FEJEZET

1988-ban George Bush egyszerűen azzal nyerte meg a választást, hogy arra szólított fel mindenkit, olvasson az ajkáról, míg Michael Dukakis azzal vesztette el, hogy beült egy tankba. Dr. Huxtable volt Amerika apukája, a Kate és Allie Amerika anyukái, az Öreglányok Amerika nagymamái, a McDonald’s bejelentette, hogy megnyitja az első éttermét a Szovjetunióban, mindenki megvette Stephen Hawkingtól Az idő rövid történetét, és nem olvasta el, az Operaház fantomját elkezdték játszani a Broadwayn, és Patricia Campbell felkészült a halálra.

Befújta lakkal a haját, felvette a fülbevalóját és letörölte a rúzsa feleslegét, de amikor a tükörbe nézett, nem egy harminckilenc éves háziasszonyt látott két gyerekkel és fényes jövővel, hanem egy halottat. Hacsak nem tört ki háború, nem léptek ki a medrükből az óceánok, vagy nem zuhant a Föld a Napba, ma este volt a Mt. Pleasant-i Irodalmi Kör havi gyűlése, és Patricia nem olvasta el az e havi könyvet. És ő vezette a beszélgetést. Ami azt jelentette, hogy kevesebb mint kilencven perc múlva ki fog állni egy egész teremnyi nő elé, és egy olyan könyvről fog beszélgetést tartani, amelyet nem olvasott.

Szerette volna elolvasni a Kiáltsd, ez kedves vidéket, tényleg nagyon szerette volna, de valahányszor kézbe vette a példányát, és elolvasta, hogy „Kedves út vezet Ixopóból a hegyek közé”, Korey lehajtott a biciklivel a dokk pereméről, mert azt hitte, ha elég gyorsan pedálozik, akkor végig tud siklani a víz tetején, vagy felgyújtotta az öccse haját, mert meg akarta nézni, milyen közel lehet tartani a gyufát, mielőtt meggyullad, vagy egy egész hétvégén át azt mondta mindenkinek, aki telefonált, hogy az anyja nem tud a telefonhoz jönni, mert meghalt, amiről Patricia csak akkor szerzett tudomást, amikor emberek kezdtek megjelenni az ajtó előtt a halotti torra szánt étellel.

Mielőtt megtudhatta, miért is volt kedves az Ixopóból kivezető út, láthatta, amint Blue teljesen csupaszon átszalad a veranda ablakai előtt, vagy rá kellett jönnie, azért olyan csöndes a ház, mert a belvárosi könyvtárban hagyta a fiút, mire be kellett ugrania a Volvóba, és visszaszáguldani a hídon, és közben végig azért imádkozni, hogy ne rabolják el a Moon-hívők, vagy azért, mert Blue úgy döntött, kideríti, mennyi mazsolát tud betömni az orrába (huszonnégyet). Még azt sem sikerült kiderítenie, pontosan hol is van ez az Ixopo, mert az anyósa, Miss Mary hathetes látogatásra érkezett hozzájuk, úgyhogy tiszta törülközők kellettek a garázsból kialakított szobába, naponta cserélni kellett a lepedőt a vendégágyon, továbbá Miss Mary nehezen szállt ki a kádból, ezért felrakattak egy olyan korlátot, amihez neki kellett kerítenie valakit, hogy felszerelje, és a gyerekeknek ki kellett mosni a ruháit, Carternek ki kellett vasalni az ingeit, és Korey új stoplis cipőt akart focihoz, mert mindenki másnak volt, de most egyszerűen nem engedhették meg maguknak, és Blue csak fehér színű ételt evett, ezért minden este rizst kellett készíteni vacsorára, úgyhogy az út Ixopóba nélküle ment tovább a hegyek felé.

Pedig először jó ötletnek tűnt csatlakozni a Mt. Pleasant-i Irodalmi Körhöz. Patricia abban a pillanatban felismerte, hogy ott kell hagynia a házat, új emberekkel kell találkoznia, amikor vacsoránál odahajolt Carter főnökéhez, és fel akarta vágni neki a steaket. Adta magát az olvasókör, hiszen szeretett olvasni, főleg krimiket. Carter azt mondta, azért, mert úgy élte az életét, mintha az egész világ egy nagy rejtély lenne a számára, és Patricia nem tiltakozott. Patricia Campbell és az egy héten hét napon át napi háromszor beleőrülés nélkül készített étel titka. Patricia Campbell és a másokat rendszeresen megharapó ötéves gyermek esete. Patricia Campbell és a hogyan-legyen-elég-időnk-elolvasni-a-napilapot-amikor-van-két-gyerekünk-velünk-él-az-anyósunk-és-mindenkinek-ki-kell-mosni-a-ruháját-enni-kell-neki-adni-és-a-házat-is-ki-kell-takarítani-és-valakinek-be-kell-adni-a-kutyának-a-féreghajtót-és-meg-kellene-mosni-a-hajunkat-mindennap-különben-a-lányunk-azt-fogja-kérdezni-miért-nézünk-ki-úgy-mint-egy-hajláktalan rejtélye.

Néhány óvatosan feltett kérdés, és máris meghívták a Mt. Pleasant-i Irodalmi Kör nyitóalkalmára, Marjorie Fretwellhez.

Az irodalmi kör nagyon demokratikus módon válogatta össze az az évi olvasmányokat: Marjorie Fretwell arra kért mindenkit, válasszon ki tizenegy könyvet abból a tizenháromból, amelyet ő megfelelőnek talált, de mindenki megértette, hogy ez nem volt valódi kérdés, kivéve Slick Paley-t, aki, úgy tűnt, krónikusan képtelen volt olvasni a társas jelzéseket.

– Szeretném jelölni a Mint a bárány, ha vágóhídra viszik: gyermekünk és az okkultizmus című könyvet – mondta. – A Coleman Boulevardon lévő kristályos bolt és a Time címlapján az előző életeiről beszélő Shirley MacLaine után itt az ideje az ébresztőnek.

– Nem olvastam még – felelte Marjorie Fretwell. – Gondolom, kívül esik a célunkon, a nyugati világ jelentős könyveinek olvasásán. Még valaki?

– De hát… – tiltakozott Slick.

– Még valaki? – ismételte Marjorie.

Azokat a könyveket választották, amelyeket Marjorie leírt, minden egyes könyvet arra a hónapra osztották be, amelyet Marjorie a legalkalmasabbnak látott, és azokat jelölték ki a beszélgetés vezetésére, akiket Marjorie a legjobbnak tartott. A beszélgetés vezetője a találkozó kezdetén húsz percben bemutatja a könyvet, a hátterét, a szerző életét, aztán irányítja a csoport eszmecseréjét. Senki nem törölhette, nem cserélhette ki a kiosztott könyvét mással, csak akkor, ha súlyos büntetést fizet, mert a Mt. Pleasant-i Irodalmi Körbe nem szórakozni jártak.

Amikor egyértelmű lett, hogy Patricia nem fogja befejezni a Kiáltsd, ez kedves vidéket, telefonált Marjorie-nak.

– Marjorie – kezdte, mialatt fedőt tett a rizsre és lejjebb vette a gázt. – Patricia Campbell vagyok. Beszélnem kell veled a Kiáltsd, ez kedves vidékről.

– Milyen erőteljes egy könyv!

– Hogyne.

– Tudom, hogy igazságot szolgáltatsz neki.

– Mindent megteszek – felelte Patricia, és rádöbbent, hogy ez pont az ellentéte annak, amit mondania kellett.

– Ráadásul annyira időszerű is amiatt, hogy milyen most a helyzet Dél-Afrikában.

Dermesztő félelem suhant át Patricián: milyen most a helyzet Dél-Afrikában?

Miután letette, leszidta magát, hogy mennyire gyáva és ostoba, és megfogadta, elmegy a könyvtárba, és a Világirodalmi gyűjteményben megnézi a Kiáltsd, ez kedves vidéket, de uzsonnát kellett készítenie Korey focicsapatának, a bébiszitternek csókbetegsége lett, és Carternek jött egy váratlan út Kolumbiába, úgyhogy segíteni kellett összecsomagolni, aztán a garázsból kialakított szobában egy kígyó mászott ki a vécéből, ezért Patriciának agyon kellett vernie egy gereblyével, és Blue megivott egy egész flakonnyi hibajavítót, úgyhogy el kellett vinnie az orvoshoz, hogy kiderüljön, meghalhat-e tőle (nem). Megpróbálta megkeresni Alan Patont, a szerzőt a Világirodalmi enciklopédiában, de hiányzott a P kötet. Fejben feljegyezte magának, hogy új enciklopédiákat kell szerezniük.

Csöngettek az ajtónál.

– Aaaanya! – kiáltotta Korey a lenti nappaliból. – Itt a pizza!

Nem halogathatta tovább. Szembe kellett nézni Marjorie-val.

Marjorie-nak volt kiosztmánya.

– Csupán néhány cikk a Dél-Afrikában jelenleg folyó eseményekről, többek között a Vanderbijlparkban történt legutóbbi kellemetlenségekről. De szerintem Patricia szépen össze fog foglalni nekünk mindent Alan Paton Kiáltsd, ez kedves vidék című könyvéről szóló felvezetőjében.

Mindenki a Marjorie hatalmas rózsaszín-fehér kanapéján ülő Patricia felé fordult. Mivel nem ismerte a ház berendezését, ezért virágmintás ruhát vett fel, és úgy érezte, nem látnak belőle egyebet, csak a levegőben lebegő fejét és kezét. Legszívesebben azokat is behúzta volna a ruhájába, hogy teljesen eltűnjön. Érezte, ahogy a lelke kilép a testéből, és a plafonon lebeg.

– De mielőtt még hozzákezdene – szólt Marjorie, és minden fej visszafordult felé –, csendesedjünk el egy pillanatra, hogy ezzel emlékezzünk meg Mr. Alan Patonról. Idén bekövetkezett halála megrendítette az irodalmi világot és engem is.

Patricia fejében egymást kergették a gondolatok: meghalt a szerző? Nemrég? Semmit nem olvasott erről az újságban. Most mit mondjon? Hogyan halt meg? Megölték? Kóbor kutyák tépték szét? Szívroham?

– Ámen – mondta Marjorie. – Patricia?

Patricia lelke úgy döntött, nem ejtették a fejére, és távozott a túlvilágba, így ott maradt ő a körülötte lévő nők kényére-kedvére. Először is ott ült Grace Cavanaugh, aki kétajtónyira lakott Patriciától, de csak egyszer találkoztak eddig, amikor Grace becsöngetett, és megkérdezte: „Elnézést a zavarásért, de már hat hónapja itt laktok, és tudni szeretném: szándékkal néz ki így a hátsó udvarotok?”

Slick Paley gyors ütemben pislogott, hegyes állú, vörhenyes arcát Patricia felé fordította, apró szemének tekintete rászegeződött, tolla hegye jegyzetfüzete fölött lebegett. Louise Gibbes megköszörülte a torkát. Cuffy Williams lassú mozdulatokkal orrot fújt egy papír zsebkendőbe. Sadie Funche sajtos sós rudacskát rágcsálva előrehajolt, tekintetét Patricia arcába fúrta. Egyedül Kitty Scruggs nem őt nézte, mert a dohányzóasztal közepén álló borosüveget méregette, amelyet eddig senki nem mert kinyitni.

– Hát… – kezdte Patricia. – Mindannyiunknak tetszett a Kiáltsd, ez kedves vidék, nem igaz?

Sadie, Slick és Cuffy bólogatott. Patricia az órájára pillantott, és látta, hogy eltelt hét másodperc. Talán le tudja futtatni az órát. Nem törte meg a csendet, hátha valaki mondani fog valamit, de a hosszú szünet csak Marjorie-t késztette arra, hogy megszólaljon.

– Patricia?

– Annyira szomorú, hogy Alan Paton élete virágjában halt meg, mielőtt írhatott volna a Kiáltsd, ez kedves vidékhez hasonló regényeket. – Patricia óvatosan, szavanként haladt előre, útját a többi nő bólogatása jelölte ki. – Merthogy ennek a könyvnek annyi időszerű és számunkra fontos mondanivalója van, különösen most, a rettenetes események után Vander… Vanderbill… Dél-Afrikában.

A bólogatás erősödött. Patricia érezte, ahogy lelke visszaereszkedik a testébe. Bátran haladt tovább.

– Beszélni szerettem volna Alan Paton életéről, és arról, miért írta ezt a könyvet, de ezek a dolgok egyáltalán nem fejezik ki, mennyire erős a történet, mennyire megindított, mennyire felháborodtam olvasás közben. Ezt a könyvet nem a fejével, hanem a szívével olvassa az ember. Volt még, aki ugyanezt érezte?

Az egész nappaliban általános volt a bólogatás.

– Pontosan – biccentett Slick Paley. – Ez az.

– Együttérzek Dél-Afrikával – mondta Patricia, de aztán eszébe jutott, hogy Mary Brasington férje a bankszektorban van, és Joanie Wieter férje a tőzsdén szokott csinálni valamit, és talán vannak ott befektetéseik. – De tudom, hogy számos oldala van a helyzetnek, és érdekel, van-e, aki másféle nézőpontot szeretne behozni. Mr. Paton könyvének szellemét követve ne egy ember beszéljen, hanem legyen ez emberek közötti beszélgetés.

Mindenki bólogatott. A lelke ismét megtelepedett a testében. Megcsinálta. Túlélte. Marjorie megköszörülte a torkát.

– Patricia, mit gondolsz arról, amit Nelson Mandeláról mond a könyv?

– Igazán lelkesítő. Egyszerűen fölébe magasodik mindennek, pedig éppen csak említik.

– Nem hiszem, hogy így lenne – felelte Marjorie, mire Slick Paley abbahagyta a bólogatást. – Hol láttad, hogy említették? Melyik oldalon?

Patricia lelke ismét megindult a fény felé. Viszlát, mondta. Viszlát, Patricia! Ezt egyedül kell megoldanod…

– A szabadságot vágyó szelleme? Áthat minden oldalt?

– Amikor ez a könyv készült, Nelson Mandela még joghallgató volt, és az Afrikai Nemzeti Kongresszus egyik kis jelentőségű tagja. Nem tudom, hogyan lehet a szelleme ebben a könyvben, arról nem is beszélve, hogy áthatna minden oldalt.

Marjorie tekintetének jégcsákánya Patricia arcába fúródott.

– Khm – kezdte Patricia, mert már halott volt, és úgy tűnt, a halál nagyon kiszárítja az ember torkát. – Amit ő fog megtenni. Érezni lehetett, ahogy erősödik. Benne. A könyvben. Amit olvastunk.

– Patricia, te nem olvastad el a könyvet, igaz? – kérdezte Marjorie.

Megállt az idő. Senki nem moccant. Patricia szeretett volna hazudni, de az élethosszig tartó neveltetésének köszönhetően igazi úrhölgy volt.

– Egy részét.

Marjorie lelke mélyéről felszakadó sóhaja mintha egy örökkévalóságon át tartott volna.

– Hol hagytad abba?

– Az első oldalon… – kezdte Patricia, és aztán összevissza kezdett beszélni. – Sajnálom, tudom, hogy csalódást okoztam neked, de a bébiszitternek csókbetegsége lett, Carter anyja nálunk lakik éppen, egy kígyó mászott elő a komódból, és minden olyan nehéz volt ebben a hónapban. Tényleg nem tudom, hogy mi mást mondhatnék, mint hogy nagyon-nagyon sajnálom.

A látótere pereme elfeketedett. Jobb fülében magas sípolás támadt.

– Hát, te vagy, aki bánhatja, amiért megfosztottad magadat a világirodalom egyik legjobb művétől. És minket is megfosztottál a saját nézőpontodtól. De a dolgokat nem lehet visszacsinálni. Ki szeretné vezetni a beszélgetést?

Sadie Funche teknős módjára tűnt el a Laura Ashley-ruhájában, Nancy Fox már azelőtt ingatta a fejét, hogy Marjorie a mondata végére ért, míg Cuffy Williams megdermedt, akár valami zsákmányállat, amikor ragadozóval találkozik.

– Egyáltalán olvasta valaki az e havi könyvet? – kérdezte Marjorie.

Csönd.

– Ezt nem hiszem el. Tizenegy hónappal ezelőtt mindannyian megegyeztünk abban, hogy elolvassuk a nyugati világ nagy irodalmi alkotásait, és alig egy év múlva már itt tartunk. Mélységesen csalódtam bennetek. Azt hittem, szeretnénk jobbá tenni magunkat, kitenni magunkat a Mt. Pleasanten kívüli gondolatoknak és eszméknek. A férfiak azt mondogatják: „Nem okos, ha egy lány túl okos”, és kinevetnek minket, azt hiszik, csakis a frizuránkkal foglalkozunk. Csakis szakácskönyveket adnak a kezünkbe, mert azt hiszik, hogy butácska, jelentéktelen tudatlanok vagyunk. És ti most bebizonyítottátok, hogy igazuk van.

Elhallgatott, hogy levegőt vegyen. Patricia észrevette, hogy izzadság csillog a szemöldökén. De Marjorie még nem fejezte be:

– Ajánlom, hogy mindenki menjen haza, és gondolja végig, szeretne-e csatlakozni a következő hónapban, amikor a Lidércfényt olvassuk, és…

Grace Cavanaugh felállt, és a vállára vette a retiküljét.

– Grace? – nézett rá Marjorie. – Nem maradsz?

– Most jutott eszembe, hogy találkozóm van. Teljesen kiment a fejemből.

Marjorie elvesztette a lendületét.

– Hát akkor nem akarlak marasztalni.

– Nem is gondoltam – felelte Grace.

Azzal a magas, ízlésesen öltözött, korán őszülő nő kivitorlázott a helyiségből.

A találkozó minden lendületét elvesztette, és feloszlott. Marjorie visszavonult a konyhába, mire Sadie Funche nyugtalankodva követte. A nők nyomott hangulatban még csevegtek egy keveset a süteményes asztal körül. Patricia a székébe húzódva várakozott, mígnem úgy tűnt, senki nem figyeli, és akkor kisurrant a házból.

Marjorie előkertjén vágott át, amikor valaki mintha azt mondta volna: „Hé!” Megállt és körülnézett, honnan jöhetett a hang.

– Hé! – ismételte Kitty Scruggs.

A ház kocsibehajtóján álló autók mögött ólálkodott, a feje fölött kékes füstfelhő úszott, ujjai között hosszú, vékony cigaretta. Maryellen Hogyishívják állt mellette, ő is dohányzott. Kitty odaintette magukhoz.

Patricia tudta, hogy Maryellen Massachusettsből való jenki, aki mindenkinek elmondta, hogy feminista. Kitty az a fajta nagydarab nő volt, aki olyan ruhákat viselt, amelyekről az emberek jóindulatúan azt szokták mondani, „viccesek”: színes kéznyomatokkal teli bő felsőket, nagy, műanyag bizsukat. Patricia attól tartott, ha ilyen nőkkel veszi fel a kapcsolatot, akkor ez az első lépés a lejtőn, és a végén plüssből készült rénszarvasagancsot fog viselni karácsonykor, vagy kinn fog állni a Citadel bevásárlóközpont előtt, és azt kéri az emberektől, írjanak alá valami petíciót, úgyhogy óvatosan közelített.

– Tetszett, amit tettél – mondta Kitty.

– Időt kellett volna szakítanom rá, hogy elolvassam a könyvet – felelte erre.

– Miért? Unalmas volt. Az első fejezet után letettem.

– Levelet kell írnom Marjorie-nak, hogy elnézést kérjek.

Maryellen hunyorgott a füsttől, és nagyot szívott a cigarettájából.

– Marjorie azt kapta, amit megérdemelt – fújta ki a levegőt.

– Ide figyelj! – Kitty úgy helyezkedett, hogy kitakarja Marjorie bejáratát arra az esetre, ha Marjorie netán épp őket figyelte, és képes szájról olvasni. – Jövő hónapban áthívok magamhoz néhány lányt, hogy beszélgessünk egy könyvről. Maryellen is ott lesz.

– Nem lesz időm két olvasókörre – mondta Patricia.

– Hidd el, hogy a mai nap után vége Marjorie olvasókörének.

– Milyen könyvet olvastok? – kérdezte Patricia, hogy legyen valamilyen oka nemet mondani.

Kitty a farmeranyagból készült válltáskájába nyúlt, és elővett egy olyan olcsó puha fedeles kötetet, amilyeneket a vegyesboltban szoktak árulni.

– A szerelem bizonyítéka: a kertvárosi szenvedély és halál igaz története – mondta.

Patricia meghökkent. Ponyva volt ez abból a fajtából, amelyik valódi bűneseteket dolgozott fel. De Kitty ezt olvasta, és nem lehet egy másik ember könyvízlését rossznak nevezni, még akkor sem, ha valóban az.

– Azt hiszem, ez nem az én világom.

– A legjobb barátnők voltak ezek ketten, és baltával darabolták fel egymást – magyarázta Kitty. – Ne játszd el, hogy nem akarod tudni, mi történt.

– A Lidércfény inkább lidércnyomás – morogta Maryellen.

– Csak ti ketten vagytok benne? – kérdezte Patricia.

A háta mögött valaki megszólalt:

– Sziasztok! Miről beszélgettek? – érdeklődött Slick Paley.

2. FEJEZET

Valahol az Albemarle Academy mélyén megszólalt az aznapi utolsó csengő, és kitárult a kétszárnyú ajtó, kiokádta a duzzadozó, gerincferdítő iskolatáskák alá szíjazott kisgyerekek tömegét. Vénséges gnómokként, a társadalomtudományi könyvek és a háromkapcsos gyűjtőmappák alatt görnyedezve csoszogtak el a parkolóig. Patricia észrevette Korey-t, és egy pillanatra rányomott a dudára. Korey felnézett, és nagy léptekkel futni kezdett, amitől összefacsarodott a szíve. A lánya behuppant az anyósülésre, közben az ölébe húzta az iskolatáskáját.

– Biztonsági öv – mondta Patricia, mire Korey becsatolta magát.

– Miért jöttél értem? – kérdezte.

– Gondoltam, megállhatnánk a Foot Lockernél, és megnézhetnénk a stoplisokat. Nem azt mondtad, hogy kellene egy új? Aztán beugorhatnánk fagyasztott joghurtot enni.

Érezte, ahogy a lánya ragyogni kezd a boldogságtól, és mialatt áthajtottak a Nyugati Ashley-hídon, elmagyarázta Patriciának, hogy a többi lánynak milyen típusú stoplisai vannak, és hogy miért van szüksége lapított végű stoplikra, és miért kell kemény talajra, és nem puha talajra való stopli, pedig füvön játszanak, mert a kemény talajra való gyorsabb. Amikor megállt, hogy levegőt vegyen, Patricia közbeszólt:

– Hallottam, mi történt a nagyszünetben.

Minden fény kiszaladt Korey-ból, és Patricia azonnal megbánta, hogy megszólalt, de muszáj volt mondania valamit, mert ez volt az anyák dolga, nem?

– Nem tudom, Chelsea miért húzta le a nadrágodat az osztály előtt, de ez komisz és rossz dolog volt. Amint hazaértünk, felhívom az anyját.

– Ne! – kiáltotta Korey. – Légyszi, légyszi, légyszi! Nem történt semmi. Nem nagy dolog. Légyszi, anya!

Patricia anyja soha semmiben nem állt ki mellette, és szerette volna, ha Korey megérti, hogy ez nem büntetés, ez valami jó dolog, de Korey nem volt hajlandó bemenni a Foot Lockerbe, és azt motyogta az orra alatt, hogy nem kér fagyasztott joghurtot, Patricia pedig mélyégesen igazságtalannak érezte a dolgot, amikor nem akart mást, csak jó anya lenni, és ettől valahogy ő lett a Nyugati Gonosz Boszorkány. Mire a kormányt szorongatva begördült a felhajtóra, egyáltalán nem volt olyan hangulatban, hogy észrevegye a hajó méretű fehér Cadillacet, amint elállja az utat, hozzá Kitty Scruggsszal, aki a háza bejárata előtt állt.

– Sziaasztok! – kiáltotta Kitty olyan hangon, hogy Patriciának felállt a hátán a szőr.

– Korey, ő itt Mrs. Scruggs – mondta kényszeredett mosollyal.

– Jó napot – dünnyögte Korey.

– Te vagy Korey? – kérdezte Kitty. – Figyelj csak, hallottam, mit művelt ma az iskolában Donna Phelps kicsi lánya.

Korey lesütötte a szemét, a haja az arca elé lógott. Patricia szólni akart Kittynek, hogy ezzel csak ront a helyzeten.

Kitty megállíthatatlanul folytatta:

– Ha legközelebb Chelsea Phelps valami ilyesmit művel, mondd el mindenkinek, de olyan hangosan, ahogy csak a torkodon kifér, „Chelsea Phelps múlt hónapban Merit Scruggsnál aludt, és összepisilte a hálózsákját, aztán a kutyára fogta”.

Patricia nem hitt a fülének. Szülők nem mondanak ilyen dolgokat mások gyerekeiről. Korey-hoz fordult, hogy szóljon neki, ne is figyeljen oda, de látta, hogy a lánya elkerekedett szemmel, tátott szájjal, ámulva néz Kittyre.

– Tényleg? – kérdezte.

– Még az asztalnál is szellentett – mondta Kitty. – Azt pedig a négyéves gyerekemre próbálta fogni.

Patricia megdermedt, és egy másodpercig nem tudta, mit is mondjon, aztán Korey elkezdett kuncogni. Annyira nevetett, hogy leült a bejárat előtti lépcsőfokra, oldalra borult, és úgy kapkodott levegő után, hogy végül csuklani kezdett.

– Menj be, és köszönj nagyanyádnak – küldte Patricia, aki egyszerre nagyon hálás lett Kittynek.

– Hát nem cukorfalatok ebben a korban? – nézett Korey után a másik nő.

– Egészen különlegesek – felelte Patricia.

– Falatkák. Keserű kis falatok, akiket zsákba kéne kötni, és tizennyolc évesen kiengedni. Tessék. Ezt neked hoztam.

A szerelem bizonyítéka fényes, új, puha fedeles példányát nyújtotta felé.

– Tudom, hogy ponyva szemétnek tartod. De van benne szenvedély, szerelem, gyűlölet, románc, erőszak, izgalom. Pont olyan, mint Thomas Hardy, csak olcsó kiadásban, a közepén nyolcoldalnyi fényképmelléklettel.

– Nem is tudom – kezdte Patricia. – Nincs sok időm…

De Kitty addigra már az autója felé tartott. Patricia úgy döntött, a rémtörténetnek inkább a Patricia Campbell és a nemet mondani képtelenség címet kellene adni.

Legnagyobb meglepetésére három nap alatt felfalta a könyvet.

Nem sokon múlt, hogy ott tudott lenni a találkozón. Közvetlenül indulás előtt Korey megmosta citromlével az arcát, hogy megszabaduljon a szeplőitől, és végül mind a két szemébe került belőle, amitől visítva rohant ki a folyosóra, és egyenesen lefejelte az egyik gombkilincset. Patricia kimosta a szemét vízzel, a púpra fagyasztott zöldborsós zacskót tett, elmondta a lányának, hogy az ő korában neki is épp ennyi, ha nem még több szeplője volt, aztán lefektette a kanapéra Miss Mary mellé, hogy nézzék együtt a Cosby Show-t. Tízperces késéssel érkezett.

Kitty a Seewee Farmson élt: a Boone Hall ültetvénynek ebből a kétszáz hektáros darabjából még valamikor régen, az egyik ültetvénytulajdonos esküvői ajándékaként lett önálló parcella. Különféle balszerencsés fordulatok és elhibázott döntések révén került Kitty anyósának édesanyja birtokába, és amikor a kitűnő idős hölgy kecsesen a sírba hanyatlott, átadta kedvenc unokájának, Kitty férjének, Lónak.

Mindentől messze, a semmi közepén volt a hely, elárasztott rizsföldekkel és gubancos fenyőerdőkkel körülvéve, itt-ott behorpadt tetejű, kizárólag kígyók lakta melléképületekkel – ebben fészkelt a visszataszítóan csúf, csokoládébarnára festett központi ház a megereszkedett verandáival, a korhatag oszlopaival, a padláson lakó mosómedvékkel és a falakban élő oposszumokkal. Pontosan az a fajta, állandó bájos hanyatlás állapotában lévő impozáns otthon volt, amellyel Patricia vélekedése szerint csak a legjobb charlestoni lakosok rendelkeztek.

Ott állt a hatalmas verandán, a kétszárnyú főbejárat előtt, megnyomta a csengőt, és nem történt semmi. Újra megpróbálta.

– Patricia! – kiáltotta Kitty.

Körülnézett, aztán felpillantott. Kitty az emeleti ablakból hajolt ki.

– Gyere körbe! – ordította. – Réges-rég nem találjuk az ajtó kulcsát.

A konyhai bejáratnál találkoztak.

– Gyere be! – mondta Kitty. – A macskával ne törődj.

Patricia sehol sem látta a macskát, viszont látott mást, ami felzaklatta: Kitty konyhája katasztrófa sújtotta terület volt. Üres pizzásdobozok, tankönyvek, levélszemét és nedves fürdőruhák borítottak minden pakolható felületet. A székekről a Southern Living korábbi számai készültek lecsúszni. Szétszedett motor foglalta el a konyhapultot. Ehhez képest az ő háza magazinba illően tökéletes volt.

– Így néz ki öt gyerek – szólt hátra a válla fölött Kitty. – Ne legyél buta, Patricia! Állj meg kettőnél!

A fogadótér úgy nézett ki, mintha az Elfújta a szélből került volna ide, annyi különbséggel, hogy a lendületesen ívelő lépcsősor és a tölgyfa deszkákból készült padló nem látszott ki a hegedűtokokból, golyóba csavart sportzoknikból, kitömött mókusokból, sötétben világító frizbikből, parkolási büntetőcédulák kötegeiből, összehajtható kottaállványokból, focilabdákból, lacrosse-ütőkből, baseballütőkkel teli esernyőtartóból és egy levágott elefántlábból kialakított díszcserépbe állított ötlábnyi magas kaucsukfából álló lavina alól.

Kitty ismerte a katasztrófán átvezető csapást, így vezette el Patriciát a fogadószobába, ahol Slick Paley és Maryellen Hogyishívják kuporgott egy nagyjából ötszáz díszpárnával borított szófa peremén. Velük átellenben Grace Cavanaugh foglalt helyet szálegyenesen egy zongoraszéken. Patricia sehol se látott zongorát.

– Na jó – töltött bort üvegkancsóból Kitty. – Beszélgessünk baltás gyilkosságokról!

– Nem kellene előtte valami név? – kérdezte Slick. – Meg kiválogatni az éves könyveket?

– Ez nem olvasókör – jelentette ki Grace.

– Hogyhogy ez nem olvasókör? – kérdezte Maryellen.

– Csak összegyűlünk beszélgetni egy puha fedeles könyvről, amelyet történetesen valamennyien olvastunk. Nem is valódi könyv.

– Mondhatsz, amit akarsz, Grace. – Kitty borral teli bögréket nyomott a többiek kezébe. – Öt gyerek él ebben a házban, és a legidősebb is nyolc év múlva fog elköltözni. Ha nem jutok valami felnőttek közötti beszélgetéshez ma este, ki fogom loccsantani az agyamat.

– Úgy van, úgy van! – mondta Maryellen. – Három lány: hét, öt és négy.

– A négyévesek olyan aranyosak – gügyögte Slick.

– Tényleg? – Maryellen résnyire húzott szemmel nézett rá.

– Szóval akkor olvasókör vagyunk? – kérdezte Patricia. Szerette tudni, hányadán állnak a dolgok.

– Olvasókör vagyunk, vagy sem, kit érdekel? – legyintett Kitty. – Én inkább arra vagyok kíváncsi, hogy miért esett Betty Gore egy baltával a legjobb barátnőjének, Candy Montgomerynek, és hogy a fenébe történt, hogy végül őt darabolták fel?

Patricia körbepillantott, hogy lássa, a többiek mit szólnak ehhez. Maryellen a vegytisztított kék farmerjében, a ropogósra sütött hajával és az erős jenki hangjával; a parányi Slick, aki hegyes fogával, gombszemével úgy festett, mint valami különösen lelkes és izgatott egér; Kitty az elöl arany flitterből kirakott hangjegyekkel díszített farmeringében, amint a bort szürcsöli a bögréből, a haja tiszta gubanc, akár egy medve, aki most kelt a téli álomból, és végül Grace a nyakában a fodros masnival, egyenes háttal, keze tökéletesen összefonva az ölében, nagy szemüvegkerete mögött lassan pislog, ahogy tanulmányozza a többieket, mint valami bagoly.

Ezek a nők túlságosan is másfélék voltak, mint ő. Patricia nem tartozott közéjük.

– Azt hiszem – szólalt meg Grace, mire mindannyian kihúzták magukat –, meglepően hiányzott az előzetes tervezés Betty részéről. Ha meg akarjuk ölni egy baltával a legjobb barátnőnket, akkor érdemes biztosan tudni, hogy mire is készülünk.

Ezzel kezdetét vette a beszélgetés, és mielőtt még végiggondolta volna az egészet, Patricia azon kapta magát, hogy ő is részt vesz benne. Két órával később, amikor az autóikhoz sétáltak, még mindig a könyvről beszélgettek.

A következő hónapban a Michigani gyilkosságok: az ypsilanti gyilkos rémuralmának igaz történetét olvasták, aztán a Halál Canaanban: a jó és rossz esete egy New England-i kisvárosbant, majd a Keserű vér: a déli családi büszkeség, az őrület és egy többszörös gyilkosság igaz történetét. Mindegyiket Kitty ajánlotta.

Együtt választották ki a következő évi olvasmányokat, és amikor a bűntettek helyszínéről készült sok homályos fekete-fehér fénykép és az eset éjszakáján történtek percről percre szóló idővonala kezdett összemosódni előttük, Grace előállt az ötlettel, hogy a valódi bűntényekről szóló könyveket váltogathatnák regényekkel, így egyik hónapban a Bárányok hallgatnakot olvasnák, a másikban az Eltemetett álmok: John Wayne Gacy elméjét. Elolvasták a Hegyoldali fojtogatókat Darcy O’Brientől, aztán Shakespeare Titus Andronicusát, ahol a gyerekeket húsos pitébe tették és megetették az édesanyjukkal. („Ezzel az a gond, hogy két gyerekhez elképesztően nagy pite kell, még akkor is, ha ledarálták a húsukat” – hívta fel a figyelmet Grace.)

Patricia imádta. Megkérdezte Cartert, nem akarja-e ő is elolvasni, de azt felelte, egész nap őrült betegekkel foglalkozik, úgyhogy egyáltalán nem vágyik arra, hogy otthon is őrültekről olvasson. Patricia nem sajnálta. A nem egészen olvasókör – a másokat lassan megmérgező emberekkel, a bérelt gyilkosokkal és a halál angyalaival – megváltoztatta az életfelfogását.

Tavaly azért költöztek Old Village-be Carterrel, mert olyan helyen szerettek volna lakni, ahol sok a hely, valamilyen csendes, és mindenekelőtt biztonságos helyen. Nemcsak megfelelő környéket kerestek, hanem olyan közösségre vágytak, ahol az otthonod azt is tanúsítja, hogy elfogadsz bizonyos értékeket. Olyan helyet, amelyik védve van a külső világ káoszától és szüntelen változásától. Olyan helyet, ahol a gyerekek egész nap játszhatnak kinn felügyelet nélkül, amíg be nem hívják őket vacsorázni.

Az Old Village Charleston belvárosával épp átellenben, a Cooper folyó másik partján húzódott, Mt. Pleasant elővárosában, de míg Charleston hivatalos, kifinomult hely volt, és Mt. Pleasant a vidéki rokona, addig Old Village egy életmód. Legalábbis így hitték azok, akik ott éltek. Carter sokat és keményen dolgozott, hogy végül ne csupán egy házat, hanem egy egész életmódot megengedhessenek maguknak.

Ez a Coleman Boulevard és a charlestoni öböl közötti, tölgyfákból és bájos házakból álló sávot jelentette, ahol még mindenki integetett, ha egy autó elhaladt mellette, és senki nem hajtott gyorsabban, mint óránként húsz mérföld.

Itt tanította meg Carter Korey-t és Blue-t rákászni a dokk mellett: hosszú zsinegre kötött nyers csirkenyakakat eresztettek az öböl zavaros vizébe, és a hálóval komisz tekintetű rákokat húztak ki. Elvitte őket éjszaka garnélarákot halászni, ahol a viharlámpájuk sziszegő fehér ragyogása jelentette a fényt. Osztrigasütögetésekre és vasárnapi hittanórákra, az Alhambra Hallban tartott lakodalmakra és a Stuhr’sban szervezett halotti torokra jártak. Minden karácsonykor ott voltak a Pierates Cruze utcabálján, és táncoltak a Vad Dűnékben újévkor. Korey és Blue az öböl túloldalán lévő Albemarle Academybe járt iskolába, onnan voltak a barátaik, ott szerveződtek a pizsamapartik, Patricia telekocsit üzemeltetett, senki nem zárta az ajtaját, és mindenki tudta, ha valaki elutazott, hol hagyta a tartalék kulcsát, és nyugodtan el lehetett menni egész nap, nyitva hagyni az ablakokat, mert a legrosszabb, ami hazaérkezéskor történhetett, hogy valaki másnak a macskája aludt a konyhapulton. Jó hely volt ez gyereket nevelni. Csodálatos hely volt családdal. Csöndes volt, puha, békés és biztonságos.

De Patricia néha szerette volna, hogy próbára tegyék. Néha arra vágyott, hogy kiderüljön, milyen fából faragták. Néha eszébe jutott, hogy nővér volt, mielőtt feleségül ment Carterhez, és eltöprengett, képes-e még benyúlni a sebbe, és az ujjával szorítani a verőeret, vagy van-e még bátorsága kihúzni egy horgot egy gyerek szemhéjából. Néha sóvárgott egy kis veszélyre. Ezért volt az olvasókör.

’91 őszén Kitty imádott Minnesota Twinse bejutott a rájátszásba, úgyhogy rávette Lovat, vágja ki láncfűrésszel az előkertjükben lévő két fenyőfát, és készítsen fehér mésszel felrajzolt, arányosan kicsinyített baseballrombuszt. Meghívta a nem egészen olvasókör tagjait, hogy játsszanak egy meccset a férjükkel együtt.

– Figyeljetek! – kezdte Slick a mérkőzés előtti utolsó találkozójukon. – Furdal a lelkiismeret.

– Jézusom! – forgatta a szemét Maryellen. – Na most mi lesz?

– Ne ítélkezz afölött, akit nem ismersz – szúrt vissza Slick. – Szóval, figyeljetek, nem szívesen kérek meg másokat arra, hogy vétkezzenek…

– Ha a baseball bűn, akkor a pokolra jutok – mondta Kitty.

– A férjem… hát. – Slick nem törődött Kittyvel. – Leland nem értené meg, miért olvasunk ilyen szörnyű könyveket az olvasókörben…

– Ez nem olvasókör – jelentette ki Grace.

– …és én nem akartam, hogy feleslegesen fájjon a feje. – Slick nem engedte eltántorítani magát. – Úgyhogy azt mondtam neki, hogy ez egy Biblia-olvasó kör.

Tizenöt másodpercig senki nem szólalt meg. Maryellen volt, aki végül megtörte a csendet.

– Azt mondtad a férjednek, hogy a Bibliát olvassuk?

– Az egész életen át tartó tanulmányozása önmaga jutalma – felelte Slick.

Ismét csend lett, ahogy hitetlenkedve nézték egymást, aztán nevetésben törtek ki.

– Komolyan beszélek. Ha megtudja, többé nem enged el ide.

Rájöttek, hogy tényleg nem viccel.

– Slick – kezdte ünnepélyesen Kitty –, megígérem, hogy szombaton mindannyian őszinte és mély lelkesedést mutatunk majd Isten igéje iránt.

És szombaton így is tettek.

A férjek egymás kezét rázogatták és vicceket meséltek, ahogy hétvégi borostával, kőmosott rövid szárú farmerbe tűrt piképólóban, rajta a Clemson Egyetem mancsjelével összeverődtek Kitty háza előtt. Kitty csapatokba osztotta őket, de úgy, hogy szétbontotta a párokat, Patricia azonban ragaszkodott hozzá, hogy Korey is jöhessen játszani.

– Az összes többi gyerek a dokk mellett úszkál – mondta Kitty.

– Korey inkább baseballozna.

– Nem fogom visszafogni a dobásaimat csak azért, mert gyerek – felelte erre a házigazda.

– Minden rendben lesz.

Kittynek erős volt a karja, és halálos gyorslabdákat küldött a dobódombról. Korey végignézte, ahogy kiejti Slicket és Edet. Aztán ő jött az ütőposzton.

– Anya, mi van, ha elhibázom? – kérdezte.

– Akkor megtettél minden tőled telhetőt – válaszolta Patricia.

– Mi van, ha betöröm az egyik ablakát?

– Akkor hazafelé veszek neked fagyasztott joghurtot – jött a felelet.

De amikor Korey az indulólap felé sétált, Patriciába aggodalom hasított. A lánya feszengett, ahogy az ütőt tartotta; a hegye remegett a levegőben. A lába túl vékonynak, a karja túl gyengének tűnt. Csak egy kisgyerek. Patricia felkészült, hogy megvigasztalja, és elmondja, minden tőle telhetőt megtett. Kitty mentegetőzve vállat vont felé, majd hátrahúzta a jobbját, és egyenes vonalban száguldó gyorslabdát küldött Korey felé.

Nagy csattanás hallatszott, és a labda egyszerre irányt változtatott: magas ívben repült Kitty háza felé, aztán az utolsó pillanatban felemelkedett, átszállt a tető felett, át a ház felett, és valahol az erdő mélyén ért földet. Mindenki, még Korey is dermedten nézte.

– Gyerünk, Korey! – törte meg Patricia kiáltása a csöndet. – Fuss!

A lány körbejárt, a csapata nyerte végül a meccset 6–4-re. Minden egyes pontnál Korey volt az ütőjátékos.

Hat hónappal később világossá vált, hogy Miss Mary többé nem képes egyedül élni. Carter és a két bátyja megegyeztek, hogy egymást váltva mindenkinél négy hónapot fog lakni az anyjuk, és mivel Carter volt a legfiatalabb, ezért ő kezdte.

Aztán Sandy egy nappal azelőtt telefonált, hogy el kellett volna jönnie az anyjáért:

– A gyerekeim túl kicsik, hogy a Mama ilyen zavarodottan legyen mellettük. Azt akarjuk, hogy úgy emlékezzenek rá, amilyen korábban volt.

Carter felhívta az idősebbik bátyját is, de Bobby azt mondta:

– Anya nem érezné jól magát Virginiában. Itt túl hideg van.

Durva szavak hangzottak el, majd az ágyuk végében ülő Carter erősen lenyomta a hordozható telefon hívásmegszakító gombját, és sokáig nem is emelte fel az ujját, mielőtt megszólalt:

– Anya marad.

– Meddig? – kérdezte Patricia.

– Örökre.

– De Carter…

– Mit akarsz, mit tegyek, Patty? Dobjam ki az utcára? Nem dughatom otthonba.

Patricia azonnal megenyhült. Carter gyerekkorában elvesztette édesapját, az anyja egyedül nevelte fel. A kisebbik bátyja nyolc évvel volt idősebb nála, úgyhogy Carter és az anyja egyedül maradt. Miss Mary Carterért hozott áldozatai legendaszámba mentek a családban.

– Igazad van. Ott a garázsból kialakított szoba. Megoldjuk, hogy működjön.

– Köszönöm. – Carter sokáig hallgatott, mielőtt ezt mondta, és őszintén hálásnak tűnt. Patricia tudta, hogy helyesen döntöttek.

De Korey felső tagozatos lett, Blue nem tudott figyelni a matekra, ezért magántanárra volt szüksége, és még csak negyedikes volt, és Carter anyja nem tudta mindig elmondani, mi is van a fejében, és napról napra romlott az állapota.

A csalódott düh mérgezte Miss Maryt. Régen rajongott az unokáiért. Amikor Blue most véletlenül kiborította a joghurtját, úgy megcsípte a kisfiú karját, hogy belilult. Amikor kiderült, hogy vacsorára nincs máj, sípcsonton rúgta Patriciát. Állandóan azt követelte, vigyék el a buszpályaudvarra. Balesetek sorába került, mire Patricia megtanulta, nem lehet otthon egyedül hagyni.

Egyik nap kora délután benézett Grace – Miss Mary addigra már ledobott egy tál gabonapelyhet a padlóra, majd egy egész guriga papír miatt eldugult a garázsból kialakított szoba vécéje.

– Szerettelek volna meghívni, hogy menjünk el együtt a Spoleto fesztivál záróestéjére – mondta Grace. – Van jegyem Kittynek, Maryellennek, Slicknek és neked. Gondoltam, jó lenne valami kis kulturális program.

Patricia nagyon szeretett volna elmenni. A Spoleto záróestéje szabadtéri program volt, a Middleton Place-en. Piknikezni lehetett a tóval szemközti dombon, közben a Charlestoni Szimfonikus Zenekar klasszikusokat játszott, és tűzijátékkal zárták az egészet. Aztán meghallotta, ahogy Limlom nyűszít az odújában, és Miss Mary mond valami csúfságot.

– Sajnálom, de nem lehet.

– Tudok segíteni? – kérdezte Grace.

Erre kibuggyant az egész: mennyire rémült volt Patricia, amiért Miss Mary most velük lakik, milyen nehéz vacsoraasztalhoz ülni a gyerekekkel, milyen nagy megterhelést jelent ez Carternek és neki.

– De nem akarok panaszkodni. Olyan sokat tett Carterért.

Grace azt felelte, sajnálja, hogy nem tud eljönni a Spoletóra, aztán távozott. Patricia szapulta magát, amiért nem tudja tartani a száját.

Másnap egy platós kocsi állt meg Patriciáék felhajtóján, hátul Kitty srácaival, továbbá hordozható vécével, járókerettel, ágytálakkal, mosdótálakkal, könnyen megfogható műanyag étkészlettel és törhetetlen tányérokkal teli dobozokkal. Kitty kihajtogatta magát a vezetőülésből.

– Amikor Ló anyja velünk lakott, összegyűlt ez a sok kacat. Holnap áthozzuk a kórházi ágyat is. Csak kerítenem kell néhány embert, aki elbírja.

Grace minden bizonnyal felhívta Kittyt, és elmesélte neki, mi a helyzet. Mielőtt még Patricia felhívhatta volna Grace-t, hogy megköszönje, ismét megszólalt a csengő. Alacsony fekete nő állt a verandán: háziasszonynak tűnt, de élénken csillogott a szeme, régies, sisakforma frizurájából egyetlen hajszál se állt ki, bíbor kardigánja alatt fehér, bő szabású nadrágot és fehér nővérköntöst viselt.

– Mrs. Cavanaugh azt mondta, elkelne magánál a segítségem – szólalt meg. – Ursula Greene vagyok, és időseket gondozok.

– Nagyon kedves, hogy eljött – kezdte Patricia –, de…

– Alkalmanként vigyázok a gyerekekre is, felár nélkül. Nem vagyok bébiszitter, de Mrs. Cavanaugh azt mondta, előfordulhat, hogy időnként elmegy kicsit itthonról. Óránként tizenegy dollárt kérek, éjszaka óránként tizenhármat. Nem bánom, ha főzni kell a kicsikre, de nem akarom, hogy rendszeres legyen.

Olcsóbb volt, mint Patricia gondolta, de még így sem hitte, hogy akadna bárki, aki hajlandó Miss Maryvel tölteni az időt.

– Mielőtt bármit mond, hadd mutassam be az anyósomat – mondta.

Hátrasétáltak a napozóverandára, ahol Miss Mary épp tévét nézett. Összevont szemöldökkel pillantott fel, amikor megzavarták.

– Ez ki? – vakkantotta.

– Ő Mrs. Greene – mutatta be Patricia. – Mrs. Greene, engedje meg, hogy bemutassam…

– Mit keres itt? – kérdezte Miss Mary.

– Azért jöttem, hogy kifésüljem a haját és levágjam a körmét – szólalt meg Mrs. Greene. – Aztán később főzzek is valamit.

– Az miért nem tudja megcsinálni? – bökött Miss Mary göcsörtös ujjával Patriciára.

– Mert annak az idegeire megy – válaszolta Mrs. Greene. – És ha az ott nem pihenhet egy kicsit, akkor valószínűleg ki fogja dobni az emeleti ablakon.

Miss Mary egy percre elgondolkodott ezen.

– Engem senki nem lök ki semmiféle ablakon – mondta aztán.

– Ha így viselkedik, még én is segíteni fogok neki – volt erre Mrs. Greene válasza.

Három héttel később Patricia skót mintás zöld pléden üldögélt a Middleton Place-en, és hallgatta, ahogy a Charlestoni Szimfonikus Zenekar Händel Tűzijáték-szvitjét játssza. Odafenn kibomlott az első rakéta, és izzó zöld pitypangként terítette be az eget. A tűzijáték mindig lenyűgözte Patriciát. Olyan sok időbe és munkába tellett jól előkészíteni, aztán olyan hamar vége volt, és csak nagyon kis számú ember élvezhette!

A tűzijáték fényében végignézett a többi nőn: Grace lehunyt szemmel ült a kempingszékében, és hallgatta a zenét, Kitty a hátán hevert, és aludt, a kezében tartott műanyag borospohár vészes szögben megdőlt, Maryellen a kezeslábasában, kinyújtott lábbal hallgatta Charleston legjobb zenészeit, míg Slick maga alá húzta a lábát, fejét oldalvást billentette, úgy hallgatta a zenét, mintha ez lenne a házi feladat.

Patricia ráébredt, hogy az elmúlt négy évben minden hónapban ezekkel a nőkkel töltötte az idejét. Velük beszélgetett a házasságáról, a gyerekeiről, miattuk bosszankodott, velük vitatkozott, egyszer már mindegyiküket látta sírni, és valahol időközben, a sok lemészárolt diáklány, döbbenetes kisvárosi titok, eltűnt gyermek és Amerikát mindörökre megváltoztató esetekről szóló beszámoló között megtanult két dolgot: együtt vannak benne ebben az egészben, és ha a férjük életbiztosítást kötne rájuk, akkor nagy bajban lennének.

HELTER SKELTER

1993. május

3. FEJEZET

– De ha nem sikerül asztalhoz ültetnem Blue-t vacsoránál, amikor Carter anyja is velünk eszik, akkor Korey sem fog többet jönni – magyarázta Patricia az olvasóköre tagjainak. – Már most is válogatós. Attól tartok, ez valami kamaszdolog.

– Máris? – kérdezte Kitty.

– Tizennégy éves.

– A tizenéves kor nem csak egy számról szól – mondta Maryellen. – Ez az a kor, amikortól fogva nem kedveli az ember őket.

– Te nem szereted a lányokat? – kérdezte Patricia.

– Senki sem szereti a gyerekeit – felelte Maryellen. – Imádjuk őket és meghalnánk értük, de nem szeretjük őket.

– Az én gyerekeim mind tüneményesek – szólt közbe Slick.

– Jaj, szállj már le a földre! – harapott bele egy sajtos rúdba Kitty. Az ölébe hulló morzsazáport Grace szőnyegére söpörte.

Patricia látta, ahogy Grace összerándul.

– Senki nem gondolja, hogy nem imádod a gyerekeidet, Slick – magyarázta aztán a házigazda. – Nagyon szeretem a kis Bent, de szép lesz az a nap, amikor főiskolára megy, és végre lesz egy kis nyugalom a házban.

– Szerintem a képes lapokban látott dolgok miatt nem esznek – mondta Slick. – „Drogos csajnak” nevezik, ehhez mit szóltok? Addig nem engedem Greer kezébe az újságot, amíg nem vágom ki belőle a reklámokat.

– Te most viccelsz? – kérdezte Maryellen.

– Hogy van erre időd? – Kitty félbetört egy másik sajtos rudat, és újabb adag morzsát indított Grace szőnyegére.

Grace nem tudta tovább türtőztetni magát, és hozott egy tányért.

– Jaj, nem, köszönöm – intett Kitty. – Nem szükséges.

A névtelen nem egészen olvasókör mostanra kényelmesen elhelyezkedett Grace nappalijában, a süppedős szőnyegek között és a nyugtató lámpafényben. A kandalló felett keretezett Audubon-nyomat függött, amely jól illeszkedett a helyiség fakó koloniál színeihez – Raleigh-féle barack és Bruton-féle fehér –, míg a sarokban magában, sötéten csillogott a zongora. Grace házában minden tökéletesnek tűnt: minden egyes korai amerikai Windsor-szék, minden egyes gesztenyebarna kisasztal, minden egyes kínai porcelánlámpa. Az egész úgy hatott Patriciának, mintha mindig is ott lett volna, és köré nőtt volna a ház.

– A tizenévesek unalmasak – mondta Kitty. – És csak rosszabb lesz. Reggeli, mosás, takarítás, vacsora, lecke, mindig ugyanaz mindennap, újra meg újra. Ha valami a legapróbb mértékben is változik, azonnal megrémülnek. Komolyan mondom, Patricia, nyugi! Nem kell mindenből ügyet csinálni. Senki sem fog belehalni, ha nem esznek mindig az asztalnál, vagy ha van olyan nap, amikor nincs tiszta alsóneműjük.

– Mi van akkor, ha pont azon a napon, amikor elüti őket egy autó? – kérdezte Grace.

– Ha Ben juniort elüti egy autó, akkor szerintem nagyobb gondjaid is lesznek, mint az alsónadrágja állapota – jegyezte meg Maryellen.

– Nem feltétlenül.

– Le szoktam fagyasztani a szendvicseket – bukott ki Slickből.

– Tessék? – nézett rá Kitty.

– Időtakarékosságból – sietett a magyarázattal Slick. – Megcsinálom az összes szendvicset a gyerekek tízóraijára, naponta hármat, összesen öt napra előre. Az hatvan szendvics. Minden hónap első hétfőjén elkészítem az összeset, aztán lefagyasztom, és reggelente kiveszek egyet a fagyasztóból, és bedobom a zsákjukba. Tízóraira már fel is engedett.

– Ezt ki kell próbálnom – akarta mondani Patricia, mert kiváló ötletnek hangzott, de a megjegyzését nem lehetett hallani Kitty és Maryellen nevetésétől.

– Időtakarékos – közölte védekezőn Slick.

– A szendvicseket nem lehet lefagyasztani – magyarázta Kitty. – Mi lesz a szószokkal?

– Nem szoktak panaszkodni.

– Mert nem eszik meg – mondta Maryellen. – Vagy a szemetesbe dobják, vagy elcserélik a butákkal. Komoly tétet vagyok hajlandó tenni arra, hogy soha egyet se ettek meg a gyorsfagyasztott különlegességeidből.

– A gyerekeim szeretik a szendvicseimet – jelentette ki Slick. – Nem hazudnának nekem.

– Az új fülbevaló, Patricia? – váltott témát Grace.

– Igen. – Patricia elfordította a fejét, hogy megcsillanhasson a fény az ékszerén.

– Mennyibe került? – kérdezte Slick, és Patricia látta, ahogy a többiek kissé hátrahőkölnek. Ha volt kellemetlenebb annál, hogy Istennel kérkedett valaki, akkor az, ha a pénzről kérdezett.

– Cartertől kaptam a születésnapomra.

– Drágának tűnik. – Slick nem engedte el a témát. – Szeretném tudni, hol szerezte.

Carter általában olyasmit adott Patricia születésnapjára, amit a vegyesboltból vásárolt, de idén ezt a gyöngy fülbevalót kapta tőle. Épp azért viselte ma este, mert büszke volt arra, hogy valódi ajándékot kapott. Most azonban aggódni kezdett, hogy kérkedik vele, ezért inkább témát váltott.

– Nektek nincs gondotok a mocsári patkányokkal? – kérdezte Grace-t. – Ezen a héten kettő is volt a hátsó verandámon.

– Amikor kinn szokott üldögélni, Bennett maga mellett tartja a légpuskáját, és én nem is akarok ennél többet tudni – felelte a másik nő. – El kell kezdenünk beszélgetni a könyvről, ha rendes időben haza akarunk érni. Slick, azt hiszem, te akartál kezdeni.

Slick kihúzta magát, belelapozott a jegyzeteibe, és megköszörülte a torkát.

– Az e havi könyv a Helter Skelter volt Vincent Bugliositól. Szerintem világosan elmondja, hogy a Szerelem Nyarának is nevezett időszak miért volt az az évtized, amikor Amerika irányt tévesztett.

A nem egészen olvasókör ebben az évben a klasszikusokat vette sorra: a Helter Skeltert, a Hidegvérrelt, Ann Rule-tól az Az idegen mellettemet, a Végzetes látomás új kiadását, amelyben újabb utószó tájékoztatta az olvasót arról, hogy áll jelenleg a per a szerző és a könyv alanya között. 1988 előtt csak Kitty olvasott sok valós bűnügyi történetet, ezért sok alapvető könyv kimaradt a többieknek, és úgy döntöttek, hogy idén betömik ezeket a lyukakat.

– Bugliosi teljesen rosszul állt az ügyhöz – közölte Maryellen. Mivel Ed a charlestoni északi rendőrségi körzetben dolgozott, a feleségének mindig megvolt a maga véleménye arról, hogyan is kellett volna kezelni egy-egy ügyet. – Ha nem lettek volna olyan hanyagok a bizonyítékokkal, építhettek volna a tárgyi bizonyítékokra, és nem rekednek meg Bugliosi Helter Skelter stratégiájánál. Szerencséjük volt, hogy a bíró a javukra döntött.

– Hogyan tudták volna megvádolni Mansont? – kérdezte Slick. – Nem volt jelen egyetlen bűntett helyszínén sem, amikor emberölés történt. Senkit nem szúrt le saját maga.

– Csak Gary Hinmant és a LaBiancákat – felelte Maryellen.

– Azok miatt soha nem kapott volna életfogytigot. Az összeesküvéses stratégia működött. Manson az, akit nem akarok az utcákon tudni. Óvakodjunk a hamis prófétáktól!

– Aligha a Biblia a legjobb útmutató jogi eljárásokhoz.

Kitty előrehajolt, vett még egy sajtos rudat, elejtette, aztán felvette a szőnyegről, és beleharapott. Grace elfordította a tekintetét.

– Nézzétek csak meg az első fejezetet – csámcsogta Kitty. – Negyvenegy késszúrással végeztek Rosemary LaBiancával. Szerintetek milyen érzés lehet? Mármint, szerintem minden egyes szúrást érez az ember, nem?

– Mindenkinek riasztó kellene – jegyezte meg Maryellen. – A miénk egyenesen a rendőrségen szól, és Mt. Pleasantben háromperces a rendőrség kiérkezési ideje.

– Szerintem három perc alatt is összeszedhet az ember negyvenegy szúrást – mondta Kitty.

– Nekem nem lesz minden ablakomon csúnya matrica – jelentette ki Grace.

– Inkább vállalod, hogy negyvenegyszer megszúrjanak, mint hogy elrontsd a házad külcsínét? – kérdezte Maryellen.

– Igen.

– Nekem nagyon tetszett, hogy ennyi különféle életmódba bepillanthattunk. – Patricia szakavatott módon váltott megint témát. – Ápolónőképzőbe jártam, ezért mindig is úgy éreztem, hogy kimaradt a hippimozgalom.

– Csak süketelés volt az egész – legyintett Kitty. – 69-ben főiskolás voltam, és nekem elhihetitek, a Szerelem Nyara teljességgel elkerülte Dél-Karolinát. Az a sok szabad szerelem Kaliforniában volt.

– A Szerelem Nyara nekem állatkísérletekkel telt a Princeton laboratóriumában – mondta Maryellen. – Köszi szépen, de volt, akinek fizetnie kellett minden iskoláját.

– A hatvanas évekből én arra emlékszem, milyen gonoszak voltak az emberek Doug Mitchell-lel, amikor hazajött a háborúból – szólalt meg Slick. – Megpróbált a katonák törvény szerinti ösztöndíjával járni a Princetonra, de mindenki csak köpött utána, és azt kérdezgették, hány csecsemőt ölt meg, úgyhogy végül visszament Due Westbe, az apja vaskereskedésébe. Mérnök akart lenni, de a hippik nem hagyták.

– Én mindig elragadónak gondoltam a hippiket – szólt Patricia. – A nővérpihenőben nézegettem azokat a lányokat a Life-ban a hosszú ruháikban, és úgy éreztem, szóval, hogy épp elmegy mellettem az élet. De a Helter Skelterben annyira nyomorúságosnak tűnik az egész. Ott éltek azon a tanyán a sok léggyel, vagy hordtak ruhát, vagy nem, viszont mindig koszosak voltak.

– Mi értelme a szabad szerelemnek, ha senki nem szokott zuhanyozni? – kérdezte Maryellen.

– Igazán megöregedtünk – mondta Kitty. – Mindenki úgy gondolja, a hippik legalább egymillió éve voltak, pedig bármelyikünk lehetett volna hippi.

– Azért nem mind – szólt közbe Grace.

– Még mindig megvannak – magyarázta Slick. – Láttátok a mai újságot? Wacóban? Ugyanúgy követték a szektavezért Texasban, ahogy azok a lányok Mansont. Jönnek ezek a hamis próféták, beleakaszkodnak az ember elméjébe, és végigvezetnek a könnyű, de végzetes úton. Hit nélkül az emberek bedőlnek a mézesmázos szavaknak.

– Velem ilyen nem történne – jelentette ki Maryellen. – Ha új lakó költözik a környékre, azt teszem, amire Grace tanított: sütök egy tál süteményt, átviszem, és mire elmegyek, már tudom, honnan való, mivel foglalkozik a férje, és hányan élnek a házban.

– Én nem tanítottam ilyesmit – mondta Grace.

– A példamutatásból tanulok.

– Csak azt szeretném, hogy úgy érezzék, örömmel látják őket. És azért kérdezgetem őket magukról, mert érdekel.

– Kémkedsz utánuk – mondta Maryellen.

– Muszáj – szólt közbe Kitty. – Olyan sok új ember költözik ide. Régebben nem is lehetett másféle matricákat látni a lökhárítókon, csak a Harci Kakast, a Clemsont vagy a Citadelt. Most meg Alabamai és Virginiai Egyetem matricáival jönnek-mennek. Annak alapján, amit tudunk róluk, bármelyikük lehet sorozatgyilkos.

– Én azt teszem – kezdte Grace –, hogyha látok egy ismeretlen kocsit a környéken, felírom a rendszámát.

– Miért? – kérdezte Patricia.

– Ha valami történik később, akkor már megvan a rendszám, a dátum és az autó márkája, úgyhogy felhasználható bizonyítékként.

– Akkor kié a nagy furgon, amelyik Mrs. Savage-ék előtt áll? – kérdezte Kitty. – Már három hónapja ott van.

Az idős Mrs. Savage fél mérföldre onnan lakott a Middle Streeten, és bár rendkívül kellemetlen nőszemély volt, Patricia nagyon szerette a házát. A külső falakon a deszkaburkolatot húsvétitojás-sárgára festették, a szegélyük élénkfehér volt, és a verandán állt egy pad is. Lehetett bármennyire komisz is Miss Mary, vagy bármennyire távolinak érezte is magától Korey-t, ahogy a lány egyre idősödött, valahányszor Patricia elhajtott a ház mellett, és a tökéletes arányú kis épületre pillantott, mindig elképzelte, ahogy odabenn összekucorodik egy székben, és végigrágja magát egy egész halomnyi krimin. De a furgon eddig egyszer se tűnt fel neki.

– Miféle furgon? – kérdezte.

– Egy fehér furgon füstüveg ablakokkal – felelte Maryellen. – Pont olyan, amilyen autója egy gyerekrablónak lehet.

– Limlom miatt tűnt fel – mondta Grace. – Imádja.

– Micsoda? – Patricia úgy érezte, mindjárt megnyílik alatta a föld, ahogy hamarosan fény derül számos hiányossága egyikére.

– Amikor ma este arra mentem a kocsival, épp a dolgát végezte Mrs. Savage előkertjében – azzal Kitty nevetni kezdett.

– Beletúrt már Mrs. Savage kukáiba – toldotta meg Grace. – Nem is egyszer.

– Azt is láttam, ahogy a furgon kerekeinél emeli fel a lábát – tette hozzá Maryellen. – Már amikor nem alszik épp alatta.

Mindenki nevetett, és Patricia érezte, ahogy forróság kúszik fölfelé a nyakától.

– Hé, ez nem vicces – szólalt meg.

– Ki kellene kötni Limlomot – mondta Slick.

– De azt soha nem tettük. Az Old Village-ben soha senki nem köti ki a kutyáját.

– Ezek már a kilencvenes évek – kezdte Maryellen. – Az újak máris beperelnek, elég, ha csak megugatja őket az ember kutyája. A Van Dorstenéknek is el kellett altatniuk Ladyt, mert megugatta azt a bírót.

– Az Old Village változik, Patricia – magyarázta Grace. – Legalább három olyan állatról tudok, amelyikhez Ann Savage kihívta a sintért.

– De Limlomot kikötni olyan… – Patricia kereste egy ideig a megfelelő szót. – …kegyetlen. Megszokta, hogy szabadon van.

– A furgon Mrs. Savage unokaöccséé – válaszolta a kérdésre Grace. – Úgy tűnik, Ann nem tud kikelni az ágyából, és a család a fiút küldte, hogy gondoskodjon róla.

– Hát persze – bólintott Maryellen. – Mit vittél át? Pekánosat? Lime-osat?

Grace nem méltatta válaszra.

– Be kellene ugranom, hogy váltsak vele néhány szót Limlomról? – kérdezte Patricia.

Kitty újabb sajtos rudat vett, és kettétörte.

– Ne aggódj miatta! Ha Ann Savage-nek gondja van valamivel, akkor majd ő megkeres.

4. FEJEZET

Két órával később pezsegve előbukkantak Grace házából: még mindig a Beatles-lemezeken található rejtett üzenetekről, a Tate-gyilkosság helyszínének vérfröccsenési mintáiról beszélgettek, és találgatták, hogy Joel Pugh londoni öngyilkossága vajon feltáratlan Manson-bűntény volt-e. A többi nő átsétált a kerten a kocsija felé, Patricia azonban megállt Grace mohalepte téglalépcsőjének tetején, és mélyen beszívta a bejárati ajtó két oldalán szabályos sorban növő kaméliabokrok illatát.

– Ennyi izgalom után nagyon nehéz hazamenni, és becsomagolni a holnapi tízórait.

Grace kilépett, és – lagymatag kísérletképpen a légkondicionálás megőrzésére – félig behúzta maga után az ajtót. Ez emlékeztette Patriciát a feladatára, és meg is jegyezte magában, hogy ki kell hívnia a légkondicionáló karbantartóját.

– Az a rengeteg káosz és felfordulás – ingatta szomorúan a fejét Grace. – Már alig várom, hogy visszatérjek a háztartáshoz.

– De te nem szeretnéd, ha valami izgalmas történne errefelé? Csak egyszer?

Grace felvont szemöldökkel pillantott Patriciára.

– Te azt szeretnéd, hogy egy csapat mosdatlan hippi betörjön hozzád, megölje a családodat, és emberi vérrel azt írja a faladra, „Halál a disznókra”, mert eleged volt a tízórai-csomagolásból?

– Hát, ha így mondod, akkor nem – felelte Patricia. – Csodálatosak ezek a kaméliák.

– Ezen a héten ültettem az évelőket – mondta Grace. – Azokat a meténgeket meg a körömvirágokat, és oldalt van néhány azáleabokrom, amelyik már virágzik. Világosban majd megmutatom a noisette rózsákat, amiket hátul ültettem. Ezen a nyáron mennyei az illatuk.

Jó éjszakát kívántak egymásnak, és Patricia kisétált a Pierates Cruze-ra, miközben Grace ajtaja halkan kattant mögötte. A Cruze a Middle Streeten csüngő, patkó alakú földút volt az Old Village-ben, az itt élő tizennégy család inkább a halált választotta volna, mint hogy lebetonozzák az útjukat. Patricia lába alatt ropogtak a kövek, érezte is őket cipője vékony talpán keresztül. A párás esti levegő marokként zárult össze. Nem hallatszott más zaj, csak a köveket a porba préselő léptei és a sötétben körülötte nyüzsgő tücskök és szöcskék ingerült zúgása.

Ahogy maga mögött hagyta Grace tökéletes kertjét, és közeledett a vadon növő bambusz elburjánzott ligetei és a borostyán fojtogatásában küzdő göcsörtös fák mögött megbúvó saját házához, elpárolgott belőle az olvasókör zsongása. Blue feladatai közé tartozott, hogy kivigye a szemetet, de miután lement a nap, koromsötét lett a ház oldalánál, ahol a kerekes kukák laktak, és a fiú minden tőle telhetőt megtett, hogy ne kelljen odamennie. Patricia korábban felvetette, hogy Blue még sötétedés előtt gurítsa át a kukákat a bejárati lépcsőhöz. Adott neki elemlámpát is. Felajánlotta, hogy kiáll a verandára, és megvárja, amíg a fiú elhozza a kukákat. Ehelyett Blue a legutolsó pillanatig várt azzal, hogy összegyűjtse a szemetet, kitette az összes zacskót és edényt a bejárati ajtó mellé, aztán szólt az édesanyjának, hogy öt perc múlva kivisz mindent, csak előtte még befejezi ezt a keresztrejtvényt, vagy az írásbeli osztásokat gyakorló feladatlapot. Aztán eltűnt.

Ha Patriciának sikerült még lefekvés előtt elkapnia, rászólt, hogy fogja a szemetet, és vigye ki – de nem ma este. Ma este megállt a fiú sötét szobájának ajtajában, a folyosó világításának csíkja végigfutott a takaró alatt heverő csukott szemű Blue-n, ahogy a hasán emelkedett és süllyedt a National Geographic World egyik száma.

Patricia félig behúzta a szoba ajtaját, majd megállt Korey ajtaja előtt, és hallgatta lánya hangjának emelkedő-ereszkedő hanglejtését, ahogy telefonált. Beléhasított az irigység. Patricia nem volt közkedvelt a gimnáziumban, Korey viszont valamennyi csapatában kapitány volt egymagában vagy másokkal megosztva, és a fiatalabb lányok eljöttek a meccsekre, hogy szurkoljanak neki. Megmagyarázhatatlan módon népszerű lett az, hogy a lányok sportolnak. Amikor ő volt középiskolás, a sportos lányokkal csak a többi sportos lány beszélt, Korey barátainak névsora viszont mintha soha nem akarna véget érni, és végül szereztek egy második telefonvonalat is, hogy Carter úgy is tudjon telefonálni, hogy nem villog öt másodpercenként a várakozó hívás jelzése.

Nehéz léptekkel lesétált, hogy megnézze, mi újság Miss Maryvel. Három lépcsőfok vezetett a dolgozósaroktól a garázsból átalakított szobába, és Patricia várt, hogy a szeme hozzászokjon az éjszakai fény narancs ragyogásához. Meglátta az idős nőt, a kórházi ágy takarója alatt vékonynak és aszottnak tűnt, a szeme csillogott a félhomályban, ahogy meredten nézte a mennyezetet.

– Miss Mary? – szólította meg halkan az anyósát. – Kér valamit?

– Ott egy bagoly – krákogta Miss Mary.

– Nem látok egyetlen baglyot se – felelte Patricia. – Pihennie kellene.

Miss Mary egyre csak a plafont nézte, könnyek csorogtak a szeméből, és végiggördültek az arcán, ritkás haját áztatták.

– Ha tetszik, ha nem, baglyaitok vannak.

Volt már rosszabb is éjszaka, de Patricia megfigyelte, az idős nő napközben gyakorta nem tudta követni a beszélgetések menetét, és a zavarát azzal leplezte, hogy hosszú történeteket mesélt a múltjából származó emberekről, akiket senki sem ismert. A kétharmadukat még Carter sem tudta azonosítani, de becsületére legyen mondva, mindig meghallgatta, és soha nem szakította félbe.

Patricia megnézte, Miss Marynek van-e vize az ágya melletti csőrös pohárban, aztán ment, hogy kivigye a szemetet. Magával vitte az elemlámpát, mert Blue-nak igaza volt: ijesztő volt a ház oldalánál.

Bogarak zümmögtek a párás éjjeli levegőben, ahogy átsétált az éles sötét vonalon, ahol a verandáról érkező fény véget ért. Sietős léptekkel ment végig a ház körüli sűrű feketeségben: három lépést írt elő magának, mielőtt felkapcsolta a zseblámpát, csak hogy bizonyítsa, igenis bátor. Az első, amit megpillantott, Miss Mary egyik kék inkontinenciabetétje volt a földön. Rövid kerítés indult a ház oldalától, hogy az utca felől elrejtse a kerekes kukákat, de Patricia már innen is meg tudta állapítani, hogy mindkettőt felborították. Nyugtalanságát a bosszúság oszlatta szét: ezt tényleg Blue-nak kellene összetakarítania.

A kukából kiborult kövér fehér szemeteszsákok két halomban álltak a földön. A kemenceforró levegőt megülte a kávézacc és Miss Mary felnőttpelenkáinak nyirkos, földes szaga. Patricia fülébe moszkitók döngtek.