Jónas Reynir Gunnarsson

Az erdő halála

Fordította: Veress Kata

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-88-3

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jónas Reynir Gunnarsson: Dauði skógar /JPV útgáfa, Reykjavík, 2020/

Copyright

© Jónas Reynir Gunnarsson, 2020

Hungarian translation © Veress Kata, 2025

Published in agreement with Forlagið, Reykjavík, Iceland

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás a Miðstöð íslenskra bókmennta

(Izlandi Irodalmi Központ) támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

1

ANYÁM mindig annyi idősen fog a fejemben élni, amennyi a halálakor volt. Én pedig, akárhányszor rá gondolok, újra tizenkét évesnek érzem magam. Pedig azóta már le is köröztem korban. A kapcsolatunk tehát némiképp ellentmondásos.

De miből is állnak az emlékek?

A Google szerint idegsejtekből.

Amikor meghalunk, valamilyen idegsejtalakzatot hagyunk hátra az ismerőseink agyában. Növényzet vagyunk egymás fejében. Benőjük a puha és nyirkos tájat. Olyan az egész, mint valami ősmocsár, amiből az első erdők sarjadtak.

Ha a családból én halok meg először (ami nem túl szívderítő gondolat, de ha megelőzne Hildur, vagy a gyerekek, az még rosszabb volna), nem marad belőlem más, csak egy fényfüzér azoknak az agyában, akik ismertek. És a kis égők valószínűleg Hildurnél, Allinál és Elínnél világítanának a legfényesebben. Fa alakzatba rendeződnek ilyenkor az idegpályák, és az örömért, a bánatért, a félelemért, a dühért és a szorongásért felelős agyterületek táplálják őket. De nincs ráhatásunk. Nem irányíthatjuk, ki mit gondol rólunk. A tovább élésnek mindenesetre ez az egyetlen biztos formája: kusza gallyazatként mások érzelmei között.

Vajon az összes ismerősében ugyanolyan alakzat marad hátra valaki után? És ezt a mintát ki lehetne nyomtatni 3D nyomtatóval, ha a technika is úgy akarná? Anyám milyen lenyomatot hagyhatott Hildur, Alli és Elín fejében, akik sosem találkoztak vele? Kis cserjére hasonlítót, ami az évek során szép lassan elsorvad, mert nem érnek mélyre a gyökerei, és amint letöredeznek az ágai, elpusztul?

Álmatlanul forgolódom a hotelszobámban Spanyolországban, és ilyeneken tűnődöm.

Hallom, ahogy az utcán fel-alá cikáznak a robogók.

Megnyugtat a motorzúgás. Gyerekkoromban nekem is volt mopedem, apámtól kaptam a konfirmálásomra.

Elképzelem, hogy motoron száguldok az éjszakában. Kisuhanok a városból, és eltűnök a sötétben. Tulajdonképpen most el is tűntem. Ezért jöttem Spanyolországba. Eltűnni. Hogy magam mögött hagyjam az utóbbi hónapok eseményeit.

AKNAGRÁNÁTOKAT találtunk az erdőnk alatt. Valahogy így néztek ki:

Ha a rajzból nem lenne világos, olyanok voltak, mint valami faroktollas termoszok, amiket szinte megevett a rozsda, mert már a második világháború óta ott hevernek. Egész életemben ezeken a pokolgépeken járkáltam, anélkül, hogy sejtettem volna.

De mi a fenét kerestek a fák között?

A brit hadsereg tehet az egészről. Ott tartották a gyakorlataikat a háború idején. Vagy a kóruspróbáikat, ahogy apám fogalmazott, elvégre azok a katonák fiatalok voltak, tapasztalatlanok és pirospozsgásak, épp, mint a zsenge kóristák.

El nem tudom képzelni, miféle dorbézolás kellett ahhoz, hogy az aknák véletlenül ott maradjanak. Mindenesetre egyre mélyebbre süppedtek, és szép lassan betemette őket a föld. Aztán apám meg anyám odaültette a vörösfenyőt, aminek a gyökere körbefonta és csiklandozni kezdte őket, mint megannyi apró ujj.

Nem sokkal azután vettük észre őket, hogy elpusztult az erdő, azon az őszön, amikor megállás nélkül esett az eső. Lefolyt a talaj a domboldalon, és szőnyegként terült el a völgyben. Nem maradt utána más, csak egy kis, patkó alakú liget.

Azt mondják, itt, Spanyolországban nem fog esni, mégis cseppek után fülelek. És eszembe jut az otthoni álmatlan éjszakám, még az özönvíz legelejéről.

Hildur feltekerte a fűtést. Szereti, ha olyan a hálószobánk, mint egy katlan. Megvártam, hogy elaludjon, és odalopakodtam az ablakhoz. Kinyitottam, aztán visszafeküdtem az ágyba, és hallgattam a cseppek dobolását a háztetőn. Mindig is szerettem az esőt, elvégre az emberi test is javarészt víz. Felejtésre vágyó víz. A többi meg harsány hús.

Eleinte még ki lehetett venni az egyes cseppeket. Amint a tetőre értek, szétpattantak, egyik a másik után. Aztán egyre rövidebb lett közöttük a csend. Ömlött a víz, le az ereszen, végig az ablakokon és a falakon, elárasztotta a kocsifelhajtót, bőségesen megöntözte a térkő réseiben növő gazt és mohát, és végül patakként zubogott a csatornába a járda mentén. A teraszon tompán püfölt az eső egy felfordított festékesvödröt, és úgy verte az ágyástakaró fóliát, mint valami rosszul kifeszített dobbőrt. Kész lomtár volt a kert, mert elfelejtettem elpakolni, szanaszét hevertek a szerszámok és a felületkezelésre váró faanyag.

Ha ez így megy tovább, megrepednek a deszkák, és felpúposodnak, gondoltam, a szerszámok meg berozsdásodnak. De az éjszaka közepén semmi kedvem nem volt kimenni, hogy megmentsem őket.

Hildur szeretné, ha rendezett lenne a kertünk. Eleve kényesebb a tisztaságra, mint én. Biztosan a neveltetésen múlik az ilyesmi. Anyám minden lomot összegyűjtött, apám meg sajnálta kidobni, főleg anyám halála után. Hildurt viszont kényszeres önmegtartóztatásra és legfeljebb három naponkénti nagytakarításra nevelték. Igyekszik is minél inkább eltávolodni a gyerekkorától, a gyerekek születésnapján kívül alig beszél a szüleivel, a takarítási kényszer viszont azóta is ott feszül benne.

Amikor megvettük a telket, és építkezni kezdtünk, Hildur teljes tereprendezést akart. Nagyon nehéz volt lebeszélnem róla. Nem szereti, ha megmondják neki, mit csináljon, olyankor bevillan a gyerekkora. Hetekig veszekedtünk, és végül abban maradtunk, hogy az égernek és a fűzfának mennie kell, helyette madárbirssel és kerítéssel vesszük körbe a telket. A domb tetején álló berkenye viszont megúszta a tisztogatást, sőt társat kapott maga mellé, és békén hagytuk a ház nyugati oldalán álló nyárfákat és nyíreket is. Igyekeztem rendet tartani, de néha elhúzódtak a munkálatok, egyik teendő érte a másikat, akadt, ami időközben kiment a fejemből, és a kert kezdett megtelni lommal, én meg örülhettem, hogy Hildur alszik, és nem hallja az eső dobolását az üres festékesvödrön, vagy ahogy a talicska szép lassan megtelik vízzel.

Hildur valójában sosem forgolódik álmatlanul. Mindig egyből elalszik.

Az összes fafajtának más a hangja, szélben és esőben is. Csukott szemmel érezni a különbséget. Egyértelműen nyírfákat hallottam, és szinte magam előtt láttam, hogy olyan fényes a kérgük, mint egy magazinlap. Amikor pedig a levelükbe kapott a szél, mintha valaki lapozgatta volna a magazint. Eszembe jutott az erdőm. Ott nem voltak lombhullató fák, de az eső a tűleveleken is tud játszani.

Az erdők története a paleozoikumtól napjainkig bevezetőjében, amit gyerekkoromban vagy százszor olvastam, az áll, hogy a legtragikusabb szerelem a Földön a vízé és a növényzeté.

AMIKOR ELŐKERÜLTEK az aknák, arra gondoltam, micsoda szerencse, hogy a családot nem igazán sikerült kicsalogatnom az erdőbe. Persze azt azért nem mondanám, hogy boldoggá tett a felfedezés. Nem jó úgy megúszni valamit, hogy közben az erdő szenved.

A szakértők viszont annál inkább örültek, és egymásra licitáltak, melyikük jósolta meg hamarabb az egészet. Mármint nem az aknákat, hanem hogy az erdő lefolyik a domboldalon. Úgy tettek, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna. Fennhangon magyarázták, hogy az a domboldal nem alkalmas erdőgazdálkodásra, mert vékony a talajréteg a sziklás ágyon, ráadásul meredeken lejt az egész. Szerintük nem az volt a kérdés, vajon lefolyik-e onnan az erdő, hanem hogy mikor. Apám régi jó barátja, Haraldur is beszállt közéjük, pedig csapnivaló jós hírében állt. Évtizedeken át meggyőződéssel hangoztatta, hogy a nemzetközi kommunikáció fő nyelve a kínai lesz, miközben az angol egyre inkább háttérbe szorul majd, ahogyan az a népességi mutatók alapján várható. Elkezdett kínaiul tanulni. Kazettákat és tankönyveket szerzett be Dániából, pedig nem ment neki különösebb jól a dán. Dán-izlandi és kínai-dán szótár nélkül teljesen elveszett volna. Évekig kínozta magát így, önszorgalomból.

– Mégis milyen nemzetközi üzletre számít egy autodidakta izlandi autószerelő? – kérdezték tőle.

– Még az is lehet, hogy tolmácsolnom kell majd – válaszolta.

Ní-há – köszöntötték a benzinkutasok kínaiul, a munkatársai pedig csak a kínainak nevezték. Kis koromban úgy ittam a szavait, mintha legalábbis Jézus Krisztus volna. Aztán rémálmaim lettek, hogy a faluban rajtam kívül mindenki tud kínaiul.

Persze lehet, hogy csak azért károgott az erdővel kapcsolatban, hogy ellensúlyozza az évek során összehordott badarságokat. Mindenesetre fárasztó volt úgy hallgatni, hogy közben gyászolni próbáltam volna.

NAGYAPÁM HALÁLA UTÁN a szüleim fákat kezdtek ültetni. Egy héten belül az volt a második haláleset a családban. Nagyanyám indította a sort, és amikor néhány nappal később a férje is követte, apám, a fiuk megvette a fákat. Az ő birtokuk része volt a domboldal.

Azt hiszem, apámék azért ültették ezeket a fákat, hogy valahogy feldolgozzák a traumát, vagy eltereljék a gondolataikat.

Egyszer, amikor a domboldalon munkálkodtak, letettek a hangásba. Remélték, hogy nyugton maradok. Sírós gyerek voltam, de rajongtam a bogyókért. Amíg ők ültettek, egyik varjúbogyót tömtem a számba a másik után. Aztán, ahogy lement a nap, apám odajött hozzám megnézni, neki is maradt-e valami. Megállt benne az ütő, amikor meglátta, hogy egy ideje már más bogyókat eszegetek. A birkákét.

Ez volt apám kedvenc története. Mindig felvidította a gondolat, hogy ott ülök és eszem a bárányszart. De azt hiszem, szívesen emlékezett vissza az anyámmal közös legszebb időkre is, amikor szülővé váltak, és elkezdték az igazi, önálló életüket.

Dísa nagynénémet viszont kevésbé villanyozta fel, hogy az öccse vörösfenyőt ültet a telkükön. Már meghirdették az egész birtokot, egyben, és akadt is rá komoly érdeklődő, amikor apám kitalálta, hogy inkább megtartaná a domboldalt. Borult minden. Miután nagy nehezen sikerült nyélbe ütniük az üzletet, többet nem beszéltek egymással. Egy reykjavíki lovasgazda vette meg a házat és a földet – a domboldal kivételével, amiből apámnak ki kellett vásárolnia a nővérét. Egészen nagy áldozatokat hozott az ügyért, és végül a házunkat is eladtuk, mert akkoriban kezdett új asztalosműhelyt építeni. A költözéskor kidobta a fűnyírót, mondván, hogy ilyen kis kertben nem lesz rá szükség. Helyette elővette nagyapám kaszáját. Ezért hívták aztán a gyerekek a faluban kaszásnak. Engem pedig a halál fiának.

Nem volt túl vicces, annyi idősen végképp nem. Mindenesetre apám többé nem állt szóba a nővérével, aki aztán Reykjavíkba költözött, és nem sokkal később rákban meghalt.

Előtte még elrepültem hozzá látogatóba. Akkor találkoztam Hildurrel is, de az egy másik történet.

Bementem Dísához az elfekvőbe. Alig ismertem rá: mintha valaki lefejtette volna a csontjairól a húst, aztán visszahúzta volna rájuk a bőrt. A beesett szeme volt a legijesztőbb. Látszott, hogy már nem sok van neki hátra.

Megkérdezte, apám nem jön-e, mielőtt ő elmegy.

– De – feleltem. – Jön.

– Remélem, már nem haragszik rám a domboldal miatt.

– Ilyenekre ne is gondolj, már úton van. Még szép, hogy jön.

– Elbúcsúzni?

– Igen. Jön elbúcsúzni.

Kerültem a tekintetét. Érezhette, hogy hazudok. Amikor nagy nehezen összeszedtem magam, és a szemébe néztem, olyan volt, mintha keresztülnézne rajtam. Azt hiszem, soha életemben nem ijedtem meg annyira, mint akkor.

Amikor anyám meghalt, mondhatjuk, hogy az erdő lett a mostohám. Apám nem házasodott újra, a felesége után maradt űrt az erdővel igyekezett betölteni. Persze nem volt az igazi erdő, mint amilyet más országokban látni, csak egy darabka föld, rajta néhány fával. A helyi lakosság méretéhez (két fő: apám és én) képest viszont nagyon is erdőnek számított, így hát annak neveztük. Sokáig kicsik maradtak a csemeték, nem tudtam elképzelni, hogy valaha igazi fa váljon belőlük. Azt hittem, talán nem jutnak elég táplálékhoz. De aztán hirtelen növésnek indultak, és onnantól kezdve nem volt megállás. Apámmal ritkításba fogtunk, utat vágtunk közéjük, és megmetszettük őket, hogy még gyorsabban nőjenek. Kezdtek egyre inkább erdőre hasonlítani, aztán mire feleszméltem, már nálam is magasabbak voltak. Nem túl kiterjedt, de annál sűrűbb fenyvesünk lett. Még el is lehetett benne tévedni. Nem úgy, mint valami véletlenszerű nyírcsoportban, amit néhányan erdőnek csúfolnak, mondta apám, aki semmit sem tudott úgy dicsérni, hogy közben ne pocskondiázott volna valami mást. Szerinte a lombhullató fáknak a kertben a helyük.

Hogy miért nem ültettek erdei fenyőt vagy lucfenyőt is? Mert az örökzöld fákat apám arrogánsnak tartotta. Azt mondta, úgy tesznek, mintha halhatatlanok lennének. Szerintem ez csak utólagos magyarázat volt az erdő egysíkúságára. Bár apám tisztelte a vörösfenyőket. Azok is olyan függetlenek és önfejűek, mint ő. Nem hajlandók tűlevelűként viselkedni. Ősszel lehullatják a tűiket, amik olyan puhák, hogy találóbb volna őket bundaszőrnek hívni.

A vörösfenyők szerették a domboldal sekély talaját. Nagyra és erősre nőttek benne. Talán túl nagyra is, ha belegondolunk, micsoda tömeg kellhetett ahhoz, hogy magukkal rántsák az egész dombot.

Anyám mindig csak apámmal együtt jut eszembe. Egy egységként tekintek rájuk. Összenőtt a fejemben az emlékük, a két idegsejtfa. Talán mindenki így van a szüleivel, és a gondolataiban nincs egyik a másik nélkül. Bár apám bonyolultabb eset, neki az erdővel való kapcsolata volt a leghosszabb házassága. Őt egyszerűen nem lehet elképzelni az erdő nélkül, vagy fordítva: az erdőt őnélküle. Egyazon létező voltak. Apám először látta meghalni anyámat, aztán később, amikor lecsúszott az erdő a domboldalon, másodszorra is kénytelen volt végignézni a jobbik fele halálát. Ha rajtam múlik, úgy intéztem volna, hogy ő menjen el előbb.

APÁM ILYEN HALÁLRÓL álmodozott:

Az óvatosan felerősödő északkeleti szélben felhők úsznak az égre. Mínusz négy és tizenkét fok között mozog a hőmérséklet, a legnagyobb hideget az ország belsejében mérik. Apám a rádióra ébred. Anyám kávét főz, és olyan erős illat lengi be a lakást, hogy apám már szinte a torkában érzi a forró italt. Saját sózású zabkását fogyaszt mellé, mert anyámnak sosem sikerül eltalálnia a só mennyiségét. A dzsipről beszélnek, aminek elromlott az ablaktörlője, mert anyám bekapcsolta, amikor rá volt fagyva a szélvédőre, és leégett a motor. Apám elviszi Haraldurhöz. Apám halála az álmai szerint egy vasárnap következik be, amikor Haraldur egyedül van a műhelyben.

Apám seprűt ragad. Alacsony hókupacok övezik az autóhoz vezető utat, a levegőben pelyhek kavarognak. Lesöpri a szélvédőt, majd leteszi a seprűt, és beül. Ahogy kihajt az utcára, az összes hó lerepül a dzsipről. Olyan, mintha füstcsíkot húzna maga után.

Haraldurrel a műhelyben lecsavarják a két törlőlapátot, felemelik a szellőzőrácsot, és óvatosan a szélvédőnek támasztják, de apám előbb még közé teszi a sapkáját, nehogy megkarcolódjon az üveg. Kilazítja a csavarokat, és kiköti a motort. Haraldur alaposan megvizsgálja, aztán csizmát húz, és kimennek.

A műhely háta mögötti roncstemetőben gázolnak a hóban, amíg Haraldur rá nem mutat egy autóra. Felnyitja a motorháztetőt, és megnézi, olyan-e benne az ablaktörlőmotor, mint a dzsipé. Nem ugyanott vannak rajtuk a furatok, de Haraldur megoldja, újakat fúr rá, és beteszi a dzsipbe. Aztán apám alátéteket szerel be, hogy a motor ne legyen túl közel az üveghez. Visszateszik a szellőzőrácsot, és helyükre csavarják a törlőlapátokat. Apám beül a kocsiba, elfordítja a slusszkulcsot, és bekapcsolja az ablaktörlőt. Mindketten nézik, ki-ki a maga oldaláról: apám a volán mögül, Haraldur kintről, és figyelik, akadozik-e. Olyanok, mint két újszülött kiscsikó, aki felállni próbál: kételkednek, ugyanakkor tele vannak reménnyel. Az ablaktörlő teszi a dolgát, üzembiztosan tisztítja a szélvédőt. Apám leállítja, és kiveszi a kulcsot. Haraldur visszateszi a kupakot a csavarokra, helyére pattintja a szellőzőrácsot, és visszaadja a sapkáját apámnak.

Amikor apám hazaér, nincs otthon senki.

Az ajtónál tornyosul a posta. Felnyalábol néhány levelet, vet egy pillantást a borítékokra, majd a konyhaasztalra hajítja őket. Leveszi a kabátját, de mielőtt az egyik széktámlára tenné, meggondolja magát, és inkább kiviszi az előszobába.

Próbálná felakasztani, de nincs szabad fogas. Gyorsan átnézi az ott lógó ruhákat, és a keze ügyébe akad egy viseltes szürke bőrdzseki. Gesturé, anyám testvéréé, aki még régebben járt itt vendégségben. Túl sokat ivott, és amikor érte jött az egyik barátja, egy szál pólóban ment haza. Apám áttúrja a zsebeit: egy százkoronást, néhány cukorkát és cigarettát talál. Bedobja a dzsekit a sarokba, és a helyére felakasztja a saját kabátját.

A talált pénzt a konyhapulton lévő befőttesüvegbe teszi, a cukorkát és a cigarettát pedig a szemetesbe a mosogató alá, de rögtön meg is gondolja magát, és a cigarettát visszaveszi. Újra kimegy az előszobába, az ottani komódból gyufát vesz elő, a szájába dugja a cigarettát, és próbálja meggyújtani. Összeráncolt szemöldökkel figyeli, várja, hogy meggyulladjon, majd a tűz láttán kisimul a szemöldöke. Nyugodtan beleszív, és érzi, ahogy megtelik a tüdeje meleg füsttel. Visszatartott lélegzettel a teraszajtóhoz lép.

Zokniban álldogál a havas teraszon.

Kifújja a füstöt.

Vastag felhőgomolyag suhan ki a száján, és a levegőben kavarog. Egyre jobban kiszélesednek a füstkarikák, majd szertefoszlanak. Fehér a kert, a hótakaró alatt csak sejteni lehet a műanyag székeket, szerszámokat, egyéb kinti bútorokat, kerékgumikat és a térkövet. Ott a kasza is. A fák már elhullatták a leveleiket, de a berkenye ágai között gömbölyded bogyók piroslanak. Apám hirtelen zajt hall. Látja, hogy valami mozog a nyírfák között. Hegyes agancs jelenik meg, majd egy rénszarvas dugja be a fejét a kertbe, és óvatosan a berkenyefa felé indul.

Apám megdermed. Ráharap a filterre, és a cigaretta mellől vesz levegőt, nehogy az izzás pattogó hangja elijessze a jószágot.

A szarvas berkenyebogyót keres. Pofájával lehúz egy ágat, ami vissza is ugrik a helyére, de közben lepotyognak róla a bogyók. Amint rájuk harap, kifröccsen belőlük a gyümölcsvelő, és rózsaszín nyál csorog végig az állkapcsán. Körülnéz. Észreveszi apámat, és abbahagyja a rágást. Farkasszemet néznek egymással.

Apám a rénszarvast nézi.

A rénszarvas apámat nézi.

Vékony füstfátyol száll fel a cigarettából, és a fagyos kerten megcsillannak a halovány napsugarak. Egészen a házig elnyúlik a szarvas árnyéka. Mozdulatlanul állnak, apám és a szarvas. Egymást nézik. Aztán halk suhogás hallatszik, és apámnak fájdalom hasít a mellkasába.

Szíven találja egy nyíl. Villámgyorsan kerül elő, a semmiből.

A rénszarvas megfordul, keresztülvágtat a nyírfák között, és eltűnik. Apám utána néz.

A szárítókötél mellől számszeríjas vadász szédül ki a bozótból.

– A szarvast akartam lelőni – mondja.

Apám elnyomja a cigarettáját a havon. Visszamegy a házba, és becsukja maga mögött a teraszajtót. A vadász odakiált neki, hogy várjon, utánaered, és az üvegen kopogtat. Apám elfordítja a kulcsot a zárban, és behúzza a függönyt. Megtörli a lábát a szőnyegben.

Fel-alá suhog az állóóra aranyingája. Apám kinyitja az aljában lévő szekrényt, és előhúzza az odarejtett üveg whiskey-t. Visszacsukja az ajtót, mire az inga jár tovább. Kimegy a konyhába pohárért, majd leül a hintaszékbe a nappaliban.

Csupa vér az inge. A vadász az ablakon dörömbölve üvöltözi, hogy engedje be. Apám whiskey-t tölt magának. Majd remegő kézzel visszazárja az üveget. Ömlik a vér a sebéből, végigfolyik a széken. Belekortyol az italába, leteszi a poharat, elalszik, és nem ébred fel többé.

Nem volt iszákos, ha a történet alapján esetleg úgy tűnne. Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor láttam inni. Az egyik ilyen alkalommal mesélte el anyámnak azt, amit most én is, hogy hogyan szeretne meghalni. Mindketten jócskán a pohár fenekére néztek aznap este, és elalvás előtt beszélgettek az ágyban. Nem vették észre, hogy az ajtóból hallgatózom.

SOSEM VÁGYTAM sok pénzre, a gazdagság valahogy nem szerepelt a céljaim között, mégis utolért, amikor eladtam a céget, az apámmal közös műhelyünket, egy évvel azelőtt, hogy az erdő lecsúszott a dombon. Alli is abban az évben konfirmált. Szóval mindkettőnknek annyi pénz ütötte a markát, hogy alig fogtuk fel ép ésszel. Alli több százezret kapott a konfirmálására. Soha nem látott még akkora összeget. Miután kibontotta az utolsó borítékot, és tizedszerre is átszámolta a pénzt, annyira megszédítette a vagyona, hogy még hetekkel később is a hatása alatt volt. Beszéltünk vele a takarékoskodásról. Azt mondta, tizenhét éves korára szeretne egy kocsit, Hildurrel mi meg felajánlottuk, hogy segítünk. Azt az egyezséget kötöttük, hogy ha szépen takarékszámlára gyűjti a pénzét, és egyáltalán nem iszik, amíg meg nem szerzi a jogosítványt, tőlünk is kap annyit, amennyit félretett. Neki nem árultam el, de egyébként hajlandó lettem volna az összeg többszörösét hozzátenni, hogy normális autója lehessen. Nem akartam, hogy valami csotrogányt vegyen. Láttam már tragacsot karambol után, és hát nem túl szívderítő. Még mopedet is inkább adtam volna neki, amivel furikázhat vidéken (én annak idején egy ötven köbcentis Hondát kaptam a konfirmálásomra apámtól), mint hogy kétajtós francia konzervdobozban küldjem be a városi forgalomba.