Az ígéret földje felé – Elbeszélések (részlet)
Author: Ungváry Rudolf
Date: 2026
Keywords: 894.511-32 (UDC/ETO)
Description: 'Eljött a mondható dolgok ideje' - írja új könyvében Rilkét idézve az idén kilencvenéves Ungváry Rudolf. Kérlelhetetlen írói ethosza szerint az egyéni és a történelmi múlt megragadásának lehetősége a személyes és a közös tapasztalatok feltérképezésében rejlik. Ezt a programot, a valóság mind teljesebb rekonstrukciójára való törekvést következetesen vállalja az 1980-as évek vége óta megjelenő irodalmi műveiben. Az ígéret földje felé összegző gyűjtemény, amely az utóbbi években született prózai írásokból válogat. Izgalmas család- és helytörténeti nyomozásai során az elbeszélő újabb és újabb megf
Publisher: Jelenkor Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Ungváry
Rudolf

Az ígéret
földje felé

Elbeszélések
részlet

© Ungváry Rudolf, 2026

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Fortepan/Ungváry Rudolf

CSALÁDELBESZÉLÉS

A FÉNYKÉP TITKA

„Jaj annak, ki bűnös úton jut az igazsághoz:
nem lel örömet benne soha többé.”

F. Schiller: Az elfátyolozott saisi szobor

(Halasi Zoltán fordítása)

Amikor U. Rudolf először megpillantotta, nem akart hinni a szemének. Azt már rég tudta, hogy a fénykép sírhely, mely magába nyeli a halottat. De az ilyen halott ember nem illett a nagyanyja családjához. Szakállas, marcona hadfi nézett rá vissza, aki már nem tud elmagyarázni semmit. A képek nem arra teremtettek, hogy beszéljenek. Hiába is akarná tehát szóra bírni azt, aminek a természete, hogy hallgat. Helyette csak U. Rudolf beszélhet – és ez elég nagy kockázat. Már az sem biztos, hogy egyáltalán igaz, amit látni vél. Dísztelen hátlapot, rajta „L. Krach. Laibach”. És az aláírás: „Welsersheimb Zeno Gr.” Mi az, hogy „Welsersheimb”, az m után b? Ilyen nincs. Akkor mégis miért van? Miféle egyenruha, amit lát: se nem huszár, se nem császári és királyi? Micsoda kalpag – akár az olasz vagy egy balkáni hadsereg brigantija? Semmi sem érthető. U. Rudolfnak ez az elviselhetetlen. Nem szereti a hallgatást.

Arról pedig a legkevesebb a bizonyság, hogyan kerülhetett ennek a fura szerzetnek a képe az 1869-ben született Tyll Irma Mária fényképei közé, aki házassága kezdeti évei után már csak lakásának konyhájában és hálószobájában töltötte el élete legnagyobb részét?

Valami egészen régi kép lehet. Volt még néhány ilyen, képek U. Rudolf nagyanyjáról (ő az a bizonyos Tyll Irma Mária), a nagyapjáról (bizonyos U. Gerő géplakatos), meg a rokonaikról. Még az ükapjáról is egy dagerrotípia. Annak legalább tudta a dátumát: 1862. Rég nem létező, csak az áporodott családi hagyomány, az elejtett szavak formájában egy ideig tovább élő lények, akik tökéletesen törlődnek majd az utódok emlékezetéből. Néhány kép hátlapján azonban szerepelt valami írás, amiből rá lehetett jönni, hogy az illető valamilyen egyenes vagy oldalági előd. Ha elkezdi nézni őket az ember, árad belőlük a szavak hiánya. Az ilyen fényképek mellett – Parti Nagy Lajos felismerése – még a legföldszintesebb mondat is szárnyra kapna, ha volna.

A fénykép akkor került elő, amikor U. Rudolf még évekkel korábban kiborította a dobozokat, melyekben az akkor meghalt nagynénje tárolta az iratokat. A családi keresztleveleket, házassági és halálozási anyakönyvi kivonatokat, a száz évnél is régebbi halotti értesítőket és leveleket („Máriát vesével megoperálták”, „a csomagban három szál kolbász és egy zacskó szárított pemetefű”), közöttük az elsárgult réges-régi fényképek tömegét. Többségükről sejthető volt, hogy kiket ábrázolnak. A valóság rögzítései, hogy a valót a valóság mögé rejtsék. Ez a fénykép ráadásul kakukkfiókának tűnik a többi között, rejtélyesen ismeretlen személlyel.

Nagynénje minden papírfecnit kényszeresen megőrzött. Ugyanakkor soha semmiféle jelét nem adta annak, hogy szükségét érezné továbbadni mindazt, amit tud ezekről a fecnikről, de főleg a képekről. Mint aki abban a szilárd meggyőződésben élt, hogy amit ő tud, az örökké élő tudás. Amikor előkerültek a képek, első látásra olyanok voltak, akár a hegyoldalak útépítés miatt átvágott meredek falai, melyeken láthatóvá váltak a földtörténeti rétegek. Némák, akár a halál.

A különös öltözetű és teljesen ismeretlen alak láttán U. Rudolfban is felébredt valami ősi, állati ösztön, akár a nyomot vesztett vadászebben – mint mindig, amikor nem értett valamit. Itt az a helyzet, hogy megint, mint mindig, ketten nem értették egymást: U. Rudolf és Welsersheimb Zeno gróf barnás színű fényképe. U. Rudolf számára nem az érzéki ábrázolás, hanem a puszta, kiábrándító megismerés a legnagyobb kéj, amihez kiéhezetten mindenképpen el kell jutnia. És ami bizonyára megfoszt minden reménytől – de akkor legyen. Bizonyára más okok miatt, ez a vadászösztön az igazi prózaírókra, epikusokra is jellemző. U. Rudolf ez utóbbi felismerést magától nem tudhatta, ugyancsak Parti Nagy tájékoztatása segített, akinek az ilyen felismerések maguktól mennek, mint Karinthynak a köhögés.

U. Rudolf nekiállt a nyomolvasásnak (ez ment magától, akár a köhögés). És a következő pillanatban még annyit sem értett, mint a kép láttán először, pedig akkor sem értett semmit. Most azonban a semmit nem értés csak fokozódott.

Nemcsak az derült ki, hogy igenis létezik ilyen név, azzal a lehetetlen b betűvel az m betű után. Elég volt beírni a számítógépbe a nevet. Welsersheimb Zeno grófról egy pillanat alatt kiderült, hogy 1835-ben született Laibachban (akkor az osztrák Krajna koronahercegség központja, ma Szlovénia fővárosa), ráadásul osztrák főrend, az egyik legősibb nyugat-európai arisztokrata család sarja. Az 1866-os osztrák–olasz háborúban Albrecht főherceg szárnysegédje, később tábornagy-vezérezredes. Az is kiderült, hogy 1880 és 1905 között osztrák hadügyminiszter, aki később a dunántúli Tabon telepedett le, és ottani birtokán gazdálkodott 1921-ben bekövetkezett haláláig.

Ezek szerint ilyen mégis van. De akkor a fényképen milyen egyenruhában látható? És mikor készülhetett a kép? És mire használták?

A történelmi egyenruha tényleg fogas kérdés. De ahogy ilyenkor lenni szokott, mindig van, aki ezt is tudja. Csakhogy aki ennyire hozzáértő egyenruha-szakember, abból egy országban többnyire egyetlenegy létezik. Közel tízmillió lakos közül szinte megtalálhatatlan. Mégis meg lehet.

Az emberi társadalom, ahogy ezt a logikai hálózatelmélet tanítja már egy ideje, úgynevezett kisvilág. Ezt már majd egy évszázaddal ezelőtt Karinthy Frigyes is felfedezte, nem a matematikai logika, hanem a józan ész alapján, amikor a Láncszemek című elbeszélésében megírta, hogy legfeljebb öt más egyénen keresztül, kik közül az egyik neki személyes ismerőse, a hatodik lépésben mindenki mindenkit ismer. Például a dalai lámát. Ezt mondja a hálózatelmélet is. Ha hat lépésen belül bármi elérhető, akkor az kisvilág. És az ilyen kisvilágok nemcsak nagyon stabilak, hanem nagy a valószínűsége annak, hogy előbb-utóbb valamiképpen mindenre fény derül, még a legnagyobb disznóságokra és a legrejtélyesebb dolgokra is. U. Rudolf végtelen derűlátásának ez az egyik alapja.

Ezen az alapon jutott el Zeidler Sándorhoz is, aki ma – többek között – az egyenruhák, a történelmi katonai tisztségek talán legjelentősebb magyar ismerője. U. Rudolfnak egy lépés elég volt. Fia már gyerekkorában olthatatlan kíváncsiságot érzett az egyenruhák iránt, és ezért kit ne ismert volna meg már késő kamasz korában, mint Zeidler Sándort. Az ő segítségével aztán megtudtam, hogy az ismeretlen egyenruhát a bécsi hadiakadémia hadnagyi rangban levő hallgatója viseli. A császári sematizmusokból pedig – melyeket minden évben kiadtak, bennük az összes katonatiszt adataival – az is kiderült, hogy az 1855 és 1858 közötti időszakban kell tovább kutakodnom.

Most következik a fizikai kép. Kartonlapra ragasztott, vékony pozitív kép, 65×105 mm. Ilyenek 1857 és 1925 között készültek, és vizitkártya (carte de visite) volt a nevük. A hátoldalukon az első években csak a fényképész neve és címe szerepelt, csak később nyomtattak rájuk díszes feliratokat, és főleg azt, hogy a készítője császári és udvari fényképész. Ezt a címet úgy lehetett elérni, hogy a fényképész életében legalább egyszer lencsevégre kaphatott valakit az uralkodóházból, és ettől kezdve ezzel tündökölt. A vizitkártyák kezdetben méregdrágák voltak. Egy ilyen kép még egy munkás havi bérébe került. Több méretben készültek, csodásabbnál csodásabb fantázianevekkel: Carte de Visite, Cabinett, Obolong/Promenade és Boudoir. Andalító, szépséges szép idők.

1854 és 1857 között a későbbi hadügyminiszter és főrend huszon-egynéhány éves volt. Az időszak a fényképészet őskora. Erre utal – a szakirodalom szerint – a kép még teljesen dísztelen hátoldala is.

Most következik a kérdések kérdése. Hogyan kerülhetett egy ilyen tündöklően történelmi személyiség vizitkártyája ennyire méltatlan helyre, mint az U. Rudolf nyakába szakadt hagyaték? Ezt a kártyát egykor udvariassági látogatás alkalmával kellett, hogy leadják a vendéglátónak, talán anélkül, hogy beléptek volna a lakásba. A gróf ezzel jelezte, hogy formálisan tiszteletét tette. Ebben az időben Tyll Irma Mária még meg sem született. Később pedig, amikor 1890 és 1904 között Eszék mellett, a szlavóniai Csepény faluban lakott géplakatos férjével, majd utána egy szoba-konyhás lakásban hat gyerekével a külső Váci úton, egy osztrák hadügyminiszter és főrend aligha látogathatta meg őket a hétház és a tizenháromház vérproletár sivár lakótömbjei közelében.

A fényképek között azonban megtaláltam egy magasabb rangú katonatiszt fotográfiáját is. Nagyon magyarosch kinézetű, viszont módfelett szelídnek és jól neveltnek látszó, szőke huszártiszt, akiről biztos tudomása volt a rokonságnak, hogy egy árva szót sem tudott magyarul. Lévén sült osztrák. A sematizmusok szerint August Schönecker 1854 és 1858 között a 4. császári huszárezred törzskari főhadnagya (Rittmeister erster Klasse), utána századosa volt, később az őrnagyságig vitte. Ebben a minőségében lőtte szájba magát Bécsben 1885-ben, amikor az első tőzsdeválság elvitte a megtakarított vagyonkáját. A családi hagyomány szerint büszkeségből, mert nem akarta, hogy a felesége tartsa el. Mivel a családban az ősökről bizonyos esetekben visszakézből azonnal hazudtak valamit, a dolog valószínűleg ennél a fámánál is bonyolultabb lehetett. Két évtizeddel korábban, hogy ezt a képet U. Rudolf megtalálta, ráakadt Tyll Irma Mária egyik távoli, akkor még élő unokaöccsére, és kikérdezte a felmenőkről. Az egykori Nádasdy-huszárezredes, akkor már a pártállamban favágóként nyugdíjba menő ifj. Tyll József szerint August nagybátyja az adósságai elől menekült a halálba. Ez valamivel magyarabbul hangzott.

Innentől kezdve sajnos le kell mondanunk a tényszerűségek világáról. Lévén, hogy nincs már élő ember, aki elmondhatná, hogyan került ez a fénykép mégis ebbe az akkor – mondjuk ki bátran, nincs benne semmi szégyellni való – a béka feneke alá csúszott, de felfelé azért piszkosul mobil családba. Mert Tyll Mária még a legnagyobb nyomorban, a külső Váci úti szoba-konyhában, a hírhedt angyalföldi Tripolisz szélén sem ismert tréfát, ami anyai felmenőinek előkelőségét illeti. Mindig erről mesélt. Mintha az apaiak nem is léteztek volna. Ennek is, mint sok mindennek, nyomós oka volt.

És innentől kezdve a képzelet, a fikció veszi át az uralmat, az igazi szépirodalom állítólagos feltétele. Adjuk át magunkat neki, még ha beláthatatlan is a terület, ahová merészkedünk.

És akkor sajnos, nagy szégyen, de ebben a fényképügyben – Agatha Christie attól tartana, nagy súllyal esik latba – August–Gusztáv Schöneckerre terelődik a sanda gyanú.

A helyzet ugyanis az, hogy „Guszti bácsi” bizonyára az életben nem látta, és nem is nagyon akarhatta látni Tyll Irma Mária családját, de mégiscsak Tyll Irma Mária anyai nagybátyja volt. Van úgy, hogy létezik összefüggés koldusszegények és mondén népek között, ha pusztán genetikai is. Ebből is látszik, mennyit érnek a vérségi kapcsolatok. Az ember jól teszi, ha még a saját gyerekeitől se vár el feleslegesen sokat. Gondoljunk Agatha Christie mellett Shakespeare-re is.

Tyll Irma Mária a nagyanyját, Aloisia Schöneckert, Tyll József hajdúböszörményi csendőrparancsnok feleségét is nagyon előkelőnek tartotta. Bizonyítékul mindig felhozta – és ezt lányai, U. Rudolf nagynénjei kórusban ismételgették –, hogy nagyanyja bizony még kesztyűt is viselt, ami a magas származás biztos korabeli jele. Ez annál is inkább rendkívül fontos lehetett, mert szegény Tyll Irma Mária törvénytelen gyerekként látta meg a napvilágot.

Esett, ami megesett, de ezt hétpecsétes titokként őrizte meg a család; és az erényességre az átlagnál is nagyobb súlyt fektettek. Lehet, hogy ennek a fényképnek az eredetét is titkolták? Legalábbis Tyll Irma Mária így őrizte meg, és vitte magával a koporsóba?

A fényképpel ugyanis – térjünk át végleg a fikciós szépirodalom technikájára – valaki valamit mindenképpen csinálhatott. Vegyük a legzaftosabb változatot. A kártyát Zeno gróf hadnagyként és a hadiakadémia hallgatójaként egyik vizitje alkalmával adhatta le valamelyik jó nevű családnál Bécsben. Azért is volt aláírva.

És August Schönecker–Guszti bácsi talán éppen ugyanannál a családnál vizitelt, ahol korábban a főrend hadiakadémista korában. Egy főrend a törzskari főhadnaggyal ugyan aligha állt szóba, de egy jómódú és jó nevű polgárcsaládnál az előbbi hadiakadémistaként azért jelezhette, hogy tette tiszteletét. Semmivel se többet, ez is éppen elég nagy megtiszteltetés volt. Egy – akkoriban ötven év körüli – törzskari tiszt viszont szívesen látott vendég lehetett.

Szépírói képzeletünkkel továbbszőve a történetet, feltételezzük, hogy a főrendi vizitkártyát a többivel együtt egy tálcán bizonyára szándékosan legfelül hagyták, hogy mindenki lássa, micsoda előkelőségek is megfordulnak ebben a lakásban. Rittmeister Guszti bácsi meg elemelte. Pedigrének jó lesz neki is.

Van ilyesmire világirodalmi példa. Amikor például Dosztojevszkij A félkegyelműjének hőse, Miskin herceg tisztelgő látogatást tesz Ivolgin hivatalnok-tábornok családjánál, még mindenki úgy tudja, a herceg nemcsak habókos, de koldusszegény is. Ivolgin azzal mentegeti a látogatóra pazarolt idejét, hogy jólesően elképzeli, milyen jól fest majd, ha együtt mennek valahová vizitre, és az inas úgy jelenti be őket, hogy „Miskin herceg és Ivolgin tábornok”. Miért is ne lehetne Rittmeister August Schöneckerből is Dosztojevszkij-hős?

Hogy aztán Guszti bácsi miért hagyta, hogy a fénykép végül a külső Váci út szoba-konyhájáig jusson, az már a képzelet olyan erőfeszítését igényli, amire nem futja. Agatha Christie sem tudott volna egy rémisztően furfangos gyilkossággal körítve segíteni, mert Tyll Irma Mária családjához az ilyen nagy dolgok nem illettek. Az ilyen családokban nem történik semmi. Pontosabban csak a semmi történik. Azt pedig nagyon nehéz megírni. Talán az történhetett még, hogy valaki továbblopta, ugyanolyan célból, mint szegény Guszti bácsi.

A másik, ártatlanabb változat szerint Zeno gróf a nagymama, Aloisia tehetős szüleinél, Franz Schönecker és Anna Blaschka bécsi lakásán vizitelt. Ez nincs kizárva, mert a Hessen–Homburg birodalmi grófságból származó Schönecker családfő a német középnemességhez tartozott. Egy fiatal hadiakadémista főrend vizitkártya-leadása egy ilyen gazdag bécsi családnál nem kizárt. Vagy Guszti bácsi, vagy maga Aloisia pedig magához vette a kártyát, ki tudja, talán hogy büszkélkedhessen, és ebben később, Aloisia Schönecker férje, Tyll József csendőrtiszt is kedvtelve osztozhatott. Sokszor megnézték, és elteltek elégedettséggel. Igen, nekünk ilyen kapcsolataink is vannak.

De az is lehet, hogy mindebből semmi sem igaz, és az igazi, örökre homályban maradó történet teljesen ártatlan. Lehet, hogy Aloisiának megtetszett a képen látható szép férfi, elcsente a kártyát, és kezében a fényképpel, a takaró alatt álmodozva aludt el. És U. Rudolfnak nagyon szégyellnie kell magát, amiért mindig csak rosszra gondol, és Dosztojevszkij meg Agatha Christie tehetsége híján mégis megpróbált valamit kitalálni a szép irodalom kedvéért. Pedig ez nem neki való. Jobb, ha ezt ráhagyja a míves fikciókat gyártó igazi írókra.

A kép egyelőre ott pihen egy albumban, mellette gondosan feliratozva a körülbelüli dátummal, a hely és a személy nevével. Valójában egy monarchiabeli történelmi személyről, aztán egy későbbi magyar nagybirtokosról van szó, akiről ráadásul ebből az életszakaszából egyetlen fényképet sem tartanak nyilván. Tőrőlmetszett ritkaság. Egy árverésen hozzáértő személyek számára bizonyára jó áron értékesíthető.

(2021)

TARTALOM

Családelbeszélés

A fénykép titka

Az ártatlanság ára

Egy nyáron át felhőtlenül boldog volt

Családelbeszélés

Mit kérdezhetek tőled?

Ochsenstern

Párhuzam

Advent

A harmadik halál

Egy nyaraló alkonya

47° 30′ 26″ és 19° 01′ 27″ földrajzi metszéspontján

Az út

Nem akartál hinni a szemednek

Szólt a holló…

Az út

Amire az ember nagyon vágyik, avagy az észlelés kapujában

Az ígéret földje felé

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 518 587 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cardo – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Playfair Display – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License