részlet

A regény szereplői kitalált személyek, de a történeteket a valóság ihlette: a megfűszerezett és kiszínezett, a szárnyra kapott fantáziával átírt valóság.

Copyright © Bauer Barbara, 2018

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2018
Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter
Szerkesztette V. Detre Zsuzsa
Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 814 3
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Első rész

1. fejezet

Minden asztalon hevert egy újság, ahogy a pulton is akadt belőle bőven. Ma reggel jött ki a nyomdából a légitársaság belső, szigorúan nem szakmai havilapja, a Légnyomás. Noha az újság amolyan demokratikus dolgozói magazin volt, az írások nagy része a pilóták, a légi kísérők, a járatok és az utasok körül forgott. Nem véletlen, hogy a magazin terjesztése is a légitársaság Oktatási Központjából, azon belül is a kantinból indult.

Az e havi sajtóterméket különösen nagy érdeklődéssel várta mindenki, ugyanis a sok szóbeszéd írott formában egyrészt általában letisztul, másrészt a cikkekben gátlástalanul sok részlet napvilágra kerül.

Szex és New York, hirdette a főcím, Szex New York fölött a pilótakabinban, kezdődött a cikk az első oldalon.

Mindenki ismerte a sztorit, ami a lapzárta előtti utolsó pillanatokban robbant, és repült haza a tengerentúlról, előbb, mint maguk a történet szereplői.

Az Air Budapest Légitársaság Oktatási Központja a főépület mellett, egy kétszintes konténerházban kapott helyet. Bár kívülről felettébb ridegnek tűnt a hangárszerű létesítmény, belül annál kellemesebbnek bizonyult. Egész évben oktatástól voltak zajosak a folyosók és a tantermek. És csak egy helyen volt nagyobb a nyüzsgés, mint a mentési gyakorlatok, tűzoltás, szimulációs tréningek termeiben: a kantinban. Bár a pilóták és a stuvik oktatását az épület két szárnyába osztották szét, a büfé középre került. Mindenki örömére.

A mindig telt házas helyiségben uralkodó jó hangulatot csak fokozták a falakra kiragasztott, kisebb-nagyobb méretben előhívott fotók. Szokássá vált ezeket az egy-egy közös út vagy éppen többnapos település élményeit megörökítő remekműveket megosztani egymással, ami olykor akár kínos történetek, mondjuk ki: pletykák alapjául is szolgálhatott.

Szinte kivétel nélkül ide futottak be az érkező járatok hajózói, azaz pilótái és légi kísérői, hogy kieresszék a gőzt, és kibeszéljék, amit érdemes. És szinte minden járat innen indult, ugyanis a legtöbben, mielőtt felhúzták a légitársaság egyenruháját, beugrottak egy kis pletykára.

A lányok és a fiúk. Ahogy egymás közt a légi kísérőket és a pilótákat hívták, nemre való tekintet nélkül. Ide futott be, és innen áramlott ki minden hír, szerelmi viszonyé és háromszögé… vagy sokszögé. „Kész geometria a szakmánk” – hangzott el gyakran. Az ember azt gondolná, hogy egy légitársaságnál a legjobb sztorik valamely egzotikus helyszínhez kötődnek, vagy egy turbulens repüléshez. De nem. Mint mindenhol máshol, itt is a párnák között ér véget – vagy kezdődik – az élet lényege.

– Magukra zárták az ajtót? – kérdezte egy stuvi, aki a folyosón már hallotta a pletyka apróbb részleteit, de még nem mindent.

– Gondolom, nem pont ekkorra időzítették a jutalom pilótakabin- látogatást – felelt nevetve egy másik.

– Sosem lehet tudni. Vannak, akik többedmagukkal szeretik.

– Csend legyen már! Szeretném elolvasni a cikket.

A kantin zsongott a sok érdeklődőtől, akik nyíltan vagy színlelt közönnyel, de örültek, ha valami izgalmas hír röppent fel, pláne, ha némi erotikus töltetet is hordozott.

– Mikor érkeznek?

– Most szállt le a gépük, fél órája.

– Hú, biztos bejönnek. Gyanítom, tudják, hogy máris cikk lett a dologból.

– Na ja. Vagy éppen ezért nem jönnek be. Azért ez elég ciki. Ráadásul szerintem nem csak cikk lesz belőle.

– Hanem?

– Basszus, szerinted mennyire figyelt az elsőtiszt a repülésre, miközben a kapitány botkormányán dolgozott?!

– És a kapitány, miközben a botkormányát…?

Ebben a pillanatban azonban véget is ért a jóízű csámcsogás. Kinyílt a kantin ajtaja, és a személyzet lépett be. A magas, őszes halántékú, jóképű kapitány, mögötte a szőke, dús keblű, inkább plázacicának, mint mérnöknek tűnő elsőtiszt, valamint a stuvik, mind a heten. Látványosan levettek a pultról egy-egy újságot, majd távoztak. Egy emberként. Nos, igen, a botrány általában összetartást szül. Látszólag, és addig, amíg el nem csendesedik a vihar.

A következő kínos percekben mindenki eltűnt a kantinból, és magukkal vitték humoros vagy éppen csípős megjegyzéseiket, és persze a magazint a hónuk alatt.

Négyen maradtak csak ülve egy félreeső kanapén. Három civil ifjú hölgy és egy fiatalember, „látogató” kártyával a mellükön. Előttük az asztalon pedig egy példány hevert abból a bizonyos újságból.

A három lány közül az egyik, a vörös, a legfeltűnőbb jelenség, miután az iménti szóbeszéd kellően felkeltette az érdeklődését, felvette a cikknél kinyitott magazint, és hangosan olvasni kezdte:

Szex és New York címmel kapott szárnyra az a sztori, ami a Budapest–New York AB224-es járatán történt június 8-án, másfél órával a le szállás előtt.

A telt házas járaton minden a legnagyobb rendben zajlott, leszámítva azt a háromórás indulási késést, amit a budapesti zivatartevékenység okozott. Egyes vélemények szerint a pilótakabinban már ekkor elkezdődött valami, nevezetesen a kapitány szónoklata, ami után hét órával az elsőtiszt is kinyitotta a száját.

Forrásunk szerint a kapitány, kihasználva a késés által nyert időt, hosszasan egyeztetett telefonon az asztrológusával arról, hogy a férfiasan dinamikus Ikrekből a Nap elérte legmagasabb állását, és a Rák-forduló során visszafelé indult. Ebben a szakaszban a Rák felmelegíti a természetet, ő pedig szexuális életének csúcspontjait élheti át. Ehhez azonban a legmegfelelőbb helyen kell tartózkodnia adott időben.

Miközben a vonal túlsó végén a csillagjós a világtérképet bújta, a kapitány elsőtisztje tekintetét fürkészte. Majd megérkezett a válasz, miszerint a csillagok állása alapján két ideális hely lehetne egy feledhetetlen légyottra: Szentpétervár és New York. Helyi idők szerint 16 órakor.

A kapitány számolt, majd izgatottan tudósította kollégáit a sorsszerű késésről, amitől ő éppen New York felett kerül abba az időzónába, amikor a csillagok állása szerint élete egyik leggyönyörtelibb orgazmusát élhetné át. A földi koordinátor fiú, a senior steward és közvetlen beosztottja, egy még zöldfülű steward szinte egyszerre és megértő pillantást vetett az elsőtisztre, az egyetlen nőre, aki a repülőgép első harmadában dolgozik majd, egészen New Yorkig.

Többet nem esett szó a különleges bolygóállásról. Sőt, semmilyen, a normálistól eltérő esemény nem történt. Egészen 15 óra 50-ig, amikor kattant a zár a pilótakabin ajtaján.

Majd az AB224-es járata mintegy másfél órát körözött New York légtere fölött, mielőtt megkezdte a süllyedést. Az elsőtiszt annak rendje és módja szerint elköszönt az utasoktól, „Kedves utasaink, krrr… krrr, hamarosan megérkezünk New Yorkba. Krrr, krrr… köszönöm figyelmkrrr.” Ám a búcsú furcsán rövidre sikerült.

Talán valami kaparta a torkát?

– Ez hülyeség! – dobta Dia az asztalra az újságot. – Lehet, hogy nem is történt semmi. Ez elég soványka. Találgatás – fortyogott. – Bár, ami azt illeti, a kapitány tetszik nekem.

Rövid csend borult a szobára. Szonja az órájára pillantott. Alig volt tíz perc a megnyitóig. Zavarta a hallgatás. Képtelen volt arra, hogy korabeli emberekkel vagy megnyerő férfiakkal ne elegyedjen szóba. Személyes kudarcnak élte meg az ilyen néma csöndet.

– Sziasztok, én Kővári Szonja vagyok – fordult lelkesen, széles mosollyal a mellette ülőkhöz. – Gondolom, ti is újak vagytok. Ami engem illet, én máris jól érzem itt magam. Azt hiszem, nem fogunk unatkozni – hadarta egy szuszra, anélkül, hogy a mondatok között egyszer is levitte volna a hangsúlyt, miközben kezével az iménti kínos pillanatok elcsendesült színterére, szemével pedig az újságra mutatott, míg másik kezével szórakozottan söprögette félre szőke, göndör tincseit, melyek folyton a szemébe hullottak.

– Szervusz, én Ónodi Anna vagyok, ő pedig Peller Dia – vette át a szót a barna hajú lány, udvariasan bemutatva a vele egy kanapén ülőt is, bár ez idáig ők sem találkoztak többször, mint a felvételin, egy szituációs játék közös szereplőiként.

Anna Szonja szöges ellentétének tűnt. Lassan beszélt, már-már túlartikulálva szavait. Halk volt és szolid. És ez nem csak a viselkedését jellemezte. Gesztenyebarna, dús, szögegyenes haját gondosan a vállára fésülte, ruhája pedig makulátlan volt, kicsit konzervatív, mégis nőies.

A három nő kíváncsian fordult az addig hallgató férfi felé. A szőke-vörös-barna trió zavarba ejtő pillantása szinte belefúródott a jóképű fiú kék szemébe. Nem volt kérdés, hogy az előbbi történet hallatán a három lányból legalább egynek átfutott az agyán: vajon ez a csinos, csendes pasi foglalt-e?

– Dani, Rehák Dániel.

– Remek, akkor már tudjuk egymás nevét – vette át a szót Anna. – Mindjárt tíz óra, nem gondoljátok, hogy meg kellene keresnünk a tantermünket?

Ezzel a négy ifjú légikísérő-jelölt elhagyta a kantint, de közülük csak Dia csapott a hóna alá egy újságot, azt, amit az imént bosszúsan ledobott.

– Hát ezt meg minek hozod? – kérdezte tőle Dani.

– Azt hiszem, hamar szerzek itt magamnak barátokat. Kell egy kis előképzettség – nevetett a lány.

A tanteremben további kilenc hallgató ült, a katedrán pedig egy egyenruhás, vékony, középkorú nő lapozgatott egy mappában. Szép volt. Különösen a szeme. Mintha ecset festette volna zafírkék íriszét, amit vékonyka fekete vonal futott körbe. Vállig érő haja dúsan, rendezetten omlott vállára, arcán alig észrevehető smink, mosolya barátságos. Az uniformis olyan passzentosan állt rajta, mintha úgy varrták és vasalták volna a testére. Vállán aranycsík ragyogott, díszzsebkendője alatt pedig „oktató” felirat hirdette beosztását aranykeretben. Megjelenése tökéletességet sugárzott.

Dia már ismerte. Első meghallgatásakor, melyre pályázatának benyújtása után két héttel került sor, ő fogadta. Rendkívül kedves, ám igen szigorú nő benyomását keltette akkor. Majd negyven percen keresztül faggatta Diát, miért is szeretne légikisasszony lenni. Közel nyolcvan fiatal pályázott, de már az első beszélgetés után a felére csökkent a létszám. Az orvosi és a pszichológiai vizsgálat végére már csak a negyede maradt a társaságnak, a szituációs helyzetgyakorlatokra így mindössze tizennyolc jelentkezőt hívtak be, párosával.

Dia nem remélte, hogy sikerül bekerülnie a légitársasághoz, bár kislány kora óta vágyott a fellegekbe. Már az óvodában azt játszotta el babáival, hogy a férje egy repülőgép kapitánya. Erről a motivációs tényezőről a felvételin természetesen mélyen hallgatott, bár az évek múlásával vágya mit sem lanyhult. Ábrándozásában ezúttal a katedrán álló nő zavarta meg, amikor pontban tíz órakor a hallgatósághoz fordult.

– Szervusztok. Külön-külön már mindnyájatokkal találkoztam, de aki nem emlékezne, Sebes Emma vagyok, az Air Budapest Oktatási Központ és a – hivatalos nevükön – légiutas-kísérők vezetője.

Sebes Emma, a tökéletes. Ez volt a híre. Mindenben a maximumra törekedett. Élete a repülés volt. Nála nem létezett munka idő. Késő estig a repülőtéren tartózkodott, és az elsők között érkezett reggelente. Ha tehette, a fedélzeten is megfordult, hogy mentorkodjon a tapasztalatlanabbak felett. A légi bázis volt a munkája, az otthona, a szerelme, a gyermeke.

A bemutatkozás után Emma mintha „pihenj!”-t vezényelt volna magának, addig merev tartása ellazult, és keresztbe tett lábbal a katedrán álló asztal sarkának dőlt.

– Egyébiránt magam is repültem, de manapság oktatóként ritkán jutok fel a fedélzetre. Gratulálok nektek, hisz négy fordulón sikeresen túljutottatok. Amennyiben az elkövetkezendő nyolc hét elvárásainak is megfeleltek, úgy, remélem, tizenhárom fővel bővül légitársaságunk kabinszemélyzetének létszáma.

A megnyitó rövid volt. Mindenki megkapta a tananyag nyomtatott verzióját, DVD-ket illusztrációs filmekkel, kitöltöttek néhány formális kérdőívet, valamint átvették tanrendjüket, melyben még azt is előírták, mely napokon kell sportosan, azaz nadrágban és lapos sarkú cipőben érkezniük.

– Nem is értem – fortyogott Dia –, légikisasszonynak képeznek minket, nem valami bakancsos hegyimentőnek.

– Hát ez a hasonlat meg hogy jutott eszedbe? – csodálkozott Dani.

– Most nem ez a lényeg. Miért nem sminkelni tanítanak, vagy szépen járni? Miért kell menekülést gyakorolni sportcipőben, és tüzet oltani gusztustalan anorákban? Láttátok azokat a kék és szürke overallokat, amik ott lógnak a sarokban? – Dia arcára kiült az undor.

– Ugyan, Dia. Kibírod azt a néhány napot tűsarkú nélkül, nem? – legyintett Szonja. – Lesz még elég alkalmad szépen felöltözve mutatkozni – rángatta meg Dia rövidke szoknyáját.

Szonja közvetlen és vidám lány volt. Cserfességét megjelenése csak fokozta: szőke, göndör hajtincsei általában rakoncátlanul röpködtek szeplős arca körül. Legszebb ékessége hatalmas, zöld szeme volt, mely többnyire mosolyogva és érdeklődve tekintett a világba.

Az alacsony, vékonyka lány tele volt energiával. Folyton izgett-mozgott, babrált valamivel, és ha beszélt, mindig úgy tűnt, sosem fogja abbahagyni.

Nem volt szép, de keskeny arca, zöld szeme, széles mosolya és gyönyörű fogsora összességében mégis különlegessé varázsolták.

Öltözéke még kevésbé volt összeszedett és rendezett, mint frizurája. Sem a színek, sem az anyagok nem harmonizáltak egymással, bár az egyes darabok külön-külön igazán mutatósak voltak.

– Az első nap és a megismerkedésünk örömére ihatnánk valamit – vetette fel Dani egy kellemes, reptér melletti kávézóra mutatva.

– Hát, nem is tudom – nézett Anna az órájára –, nekem ma még lenne egy kis dolgom.

– Ugyan, drágám, itt az ideje, hogy gyakorolj – legyintett Dia, hátrasöpörve vörös hajzuhatagát.

– Gyakoroljak? Mit? – nézett rá a lány ijedten.

– Egy légitársaságnál dolgozni biztosan nem a rendszerességről és a kiszámíthatóságról szól. Hallottad Emmát. Késések, leragadások… Ne tervezz arra a napra, amikor repülsz.

Dia feltűnő jelenség volt. Ha egy nő tisztában van szépségével és vonzerejével, azt remekül képes hangsúlyozni. Nos, Dia tett is róla, hogy bájai senki figyelmét el ne kerüljék. Kihívó öltözéke, lehetetlenül magas sarkú szandáljai, szűk szoknyái, mélyen dekoltált felsői, erős sminkje elsősorban a férfiak tekintetét vonzotta a megfelelő pontokra. Az arca is különleges volt. Vastag, érzéki ajkak, nagy, mandulavágású szemek, mindez vörös, dús keretben…

Élénk tekintete szüntelenül pásztázta a másik nem épp utána vágyódó tagjait.

– Azt hiszem, Dia, ez a felhívás csupán arra vonatkozott, hogy ne lepődjünk meg, ha ez előfordulna. Tudomásom szerint a pilóták és a légikisasszonyok szigorú munkaidő-beosztás szerint dolgoznak, aminek betartása törvényeken alapul. – Anna teljes meggyőződéssel és nyugalommal állította ezeket az alaptalannak valóban nem nevezhető tényeket.

– Igen, drágám – így Dia –, de ezek a törvények azt is szabályozzák, miként lehet eltérni igen rugalmasan az egyébként valóban szigorú munkarendtől.

– Szerintem ne találgassunk, úgyis meglátjuk majd, mi a helyzet – szólt közbe Szonja, érzékelve a kibontakozó feszültséget. – Mindenesetre én ezentúl nem veszek bérletet sehová. – Talán ez a mondat már nem kellett volna, ha valóban a feszültség oldása volt a cél. Anna zavartan elfordult, és előhúzta gesztenyebarna, bőrkötéses határidőnaplóját, melyet mindig magánál hordott.

Igen, Anna élete nem mondható hétköznapinak. Már a gyermekkora sem volt az. Katonatiszt édesapja, pedagógus édesanyja rendet és fegyelmet tartott a családban. Mindennek megvolt a helye és az ideje, legyen szó az étkezésekről, a sportról vagy akár a játékról. Anna egyik különóráról a másikra futott, szabadidejében tanult vagy zongorázott. Kikapcsolódásként a család együtt zenélt és énekelt. Hétvégeken a testedzésre is jutott idő, amikor beültek az autóba, és teniszezni mentek a barátaikkal. Minden szombaton pontban tíz órakor. Délben egy közös ebéd után Anna játszhatott a barátok gyerekeivel egy órát. A vasárnap viszont a pihenés napja volt. Délelőtt mindenki szabadon foglalatoskodhatott a szobájában azzal, amivel akart, majd ebéd után a család a nappaliban olvasott, hozzá süteményt és teát fogyasztott.

Anna el sem tudta képzelni, hogy a napjai ne legyenek hetekkel előre pontosan megtervezve. A beosztás, ami mentén az életét élte, biztonságot nyújtott. És mielőtt bárki sajnálni kezdené, ebbe a szigorú beosztásba, amit immáron felnőttként maga alakított ki, minden belefért, amire egy ifjú hölgynek szüksége lehet. Járt moziba, találkozgatott udvarlókkal, kávézgatott barátnőkkel, heverészett a tévé előtt… csak éppen pontosan tudta, mire mikor, melyik napon és hány órakor kerülhet sor.

– Tehát ki tart velem egy habos kávéra? – vette vissza Dani a szót, miután türelmesen végighallgatta az eredeti kérdését figyelmen kívül hagyó fecsegést.

– Ja, igen. Naná, ugye, lányok? – lelkendezett Szonja.

– Persze, menjünk – villantotta körbe a tekintetét Dia, remélve, hogy a reptér melletti kávézóba pilóták is gyakran ülnek be.

– Anna, ne kéresd magad. Mi lehet fontosabb, mint velünk meginni egy kávét? – fordult Dani a tétovázó Anna felé, aki határ időnaplójával a kezében úgy festett, mint egy csinos kis tanárnő. Kellően szolid ruhát viselt, mint általában, csillogó haját gondosan a vállára fésülte, hátát kifeszítette. Kétség nem fért hozzá: eleganciája veleszületett.

– Tulajdonképpen, azt hiszem, elfogadhatom a meghívásotokat. Mára már semmi olyasmit nem terveztem, amit ne lehetne elhalasztani – ezzel becsukta határidőnaplóját, és gondolatban áthelyezte az estére tervezett nyelvtanulást hajnalra. Bár másnap szombat volt: az egyetlen nap, amikor megengedte magának, hogy nyolcig ágyban maradjon. Persze erről már nem számolt be a társaságnak.

A kávézóba Dani lépett be először, majd gáláns úr módjára tessékelte be a hölgyeket.

Nagyanyáink fiatalságát idéző hangulat kerítette hatalmába őket. Pontosabban Anna fogalmazott így, a többiek pedig egyetértettek vele.

A modern kávégépeket a pult rejtette. A polcokon antik tárgyak, gyertyák, elnyűtt könyvek sorakoztak az ötvenes évekből származó kétdecis csatos üvegek mellett, melyekben a jól ismert málna- és narancsízű Bambit árulták. Az asztalokon csipketerítő, amilyet már csak idős emberek otthonában látni. A pulton régi újságok, a falakon reklámképek az 1920-as évekből. A pult fölött egy régi, fekete-fehér tévé díszelgett: valójában egyedi gyártású, kosztümös, retró keretű plazma volt, amiben egész nap szemcsés némafilmek mentek.

Rendeltek, miután leültek a kényelmes, kovácsoltvas székekre. Két presszó, egy café latte és egy fekete tea, angolosan. Szinte idejük sem jutott elhelyezkedni, a pincér már vissza is tért a gőzölgő italokkal. Ám pechjére éppen akkor lépett oda, amikor Szonja váratlanul felugrott.

– Azt hiszem, Szonja, te vagy a második ember, akit a mai napon a szívembe zártam – morogta Dia, miközben gondosan manikűrözött lábujjairól törölgette a feketét. A többiek megúszták, nem úgy a padló és a pincér.

– Ki a másik? – hebegte Szonja bocsánatkérés helyett.

– A New York-i kapitány.

– Jó kis antré – nevetett Dani. – Bár, ami azt illeti, még ha a pincérnek inget is kell váltania, jól fizető vendégeknek számítunk. Rögtön két kört rendelünk. Mindenesetre az elsőre a vendégeim vagytok.

Dani csak úriemberként tudott viselkedni. A vérében volt a nőkkel szembeni előzékenység és udvariasság. Minden anyuka álma egy hozzá hasonló fiú, akinek modora, jólneveltsége nem hagy maga után kivetnivaló. Alkata sportos, öltözéke elegáns, arca lányosan szép, amit sűrű, hullámos, fekete haj keretez és élénk, kék szempár ékesít. A látvány azt a gondolatot ébreszti az emberben, hogy vagy modell ez a férfi, vagy színész. Pedig, mint tudjuk, egyik sem. Ráadásul egyedülálló, így nemcsak a fiús anyukák álma ő, hanem a nőké is. Persze a külső nem minden…

– Hú, csajok – ült le végre Szonja, majd rögvest észbe is kapott. – Bocs, Dani, nőcis-barátnős hangulatom van. Micsoda pletykák! Imádom a pletykákat – hadarta. – Őszintén szólva kíváncsi lennék, mi történhetett a pilótakabinban. Szerintetek hátradönthető az ülés?

– A szopáshoz? Minek? – kérdezte Dia nyersen. Majd azonnal ki is szúrta, hogy Anna elfehéredett megfogalmazásától, Szonja zavarba jött, Dani viszont éretten viselkedett. – Gyanítom, az első tiszt nem a felesége. Csupán arról van szó, hogy nagy kujon a kapitány. Ha jól sejtem, nem ő volt az első kollegina, aki megdolgozta. Akit ennyi nő zsong körül, az tudhat valamit. – Dia keresztbe vetette lábait, megigazította dekoltázsát, és körbekacsintott, miközben megfontolt, rekedt hangján félreérthetetlenül utalt a szóban forgó pilóta képességeire.

– Ugyan, Dia! Csak nem állnál be te magad is a sorba egy férfi kegyeiért? – kérdezte Anna kissé megrökönyödve.

– Drágám. Egy ilyen férfit megszerezni, nos, az kihívás. Nem, én nem állok be egy ilyen sorba. Én odaállok a férfi elé, és ha valóban tetszik, elfelejti, hogy valaha létezett a sor.

– Váó! Hol tanítják ezt az önbizalmat? – Szonja valóban elámult. Ő valahogy nem aratott sikert a férfiaknál. Minden kapcsolata romba dőlt, bár szinte szünet nélkül szerelmes volt.

– Sehol. Az önbizalmam nem alaptalan. És lássuk be, akinek nincs, az általában nem véletlen. – Dia pillantása, amellyel megjegyzését kísérte, tovább rombolta Szonja önbizalmát.

– Ez erős volt, Dia – jegyezte meg Anna egészen halkan.

– Dani? Te nem találtad érdekesnek? – kérdezte Szonja, túllépve Dia beszólásán.

– A kis botrányt? – kérdezett vissza. – Nem különösebben.

Ezzel Dani odaintette a pincért, nyomatékot adva annak, hogy részéről a téma lezárva.

– Szerintetek nem botrányos, hogy egy munkahelyi lapban ennyire a nyers valóságról írnak? – Anna hangosan gondolkodott. Kissé megdöbbentette, hogy egy dolgozói magazin ennyire bulvár. – Semmi cenzúra?! – tette még hozzá.

– Nekem éppen ez tetszik – vágta rá Dia. – Egyébiránt olvasd el az impresszum utáni részt. Érdekes – ezzel Dia már elő is kapta táskájából a saját példányát, és felolvasta az említett sorokat. – Azt mondja, hogy… öö… megjelent, satöbbi, mely lap a dolgozók által íródott a dolgozóknak, hogy segítsen túljutni a nehéz napokon. Jelszavunk (ami akár a lap ars poeticája is lehetne): éljen a cenzúrázatlan valóság, éljen a folyosómorál, éljen a belső kommunikáció íratlan üzenete.

– Oké, így már érthető, hogy miért ilyen a lap, csak azt nem értem, miért hagyja ezt a vezetőség.

– Néha jobb teret adni az őszinte szónak, mint elfojtani. Tanulságos is lehet ám a vezetőségnek. Szerinted mikor vallanák be a dolgozók a botrány részleteit? Itt viszont minden elolvasható – mondta Dani, bár tényleg unta már a témát.

– Vajon büntetlenül?

– Nyilván amúgy is kiderülne…

Miután Dani rendelt egy ásványvizet, ő szólalt meg, mert pontosan érzékelte, hogy iménti elutasító, már-már flegmatikus hangneme meglepte a lányokat, és oldani akarta a helyzetet.

– Alig várom, hogy végre elkezdődjék számomra a nagybetűs élet! – kezdte. – Eddig éltem a szürke hétköznapokat, tanultam, hol volt munkám, hol nem, péntek estére pedig hol találtam programot, hol nem… Értitek. Kalandra vágyom! Utazni, világot látni, megélni izgalmas sztorikat!

– Gondolod, ez az élet valóban ilyen lesz? – kérdezte Szonja kicsit álmodozón. – Én is remélek valami hasonlót, de igazából inkább kíváncsiság hajt, nem mindenféle elvárások. Nekem ez lesz az első munkám, korábban elképzelésem sem volt, mihez fogok kezdeni. Rendezvényszervezőnek tanultam, de nem akarok rendezvényt szervezni.

– Szóval nem kislánykori álmod, hogy stewardess legyél? – incselkedett Dani.

– Nem. Valójában nem. Soha eszembe sem jutott. Az utolsó pillanatban láttam meg a pályázati felhívást, és egy hirtelen ötlettől hajtva jelentkeztem.

– Nekem viszont, Dani, kislánykori álmom, hogy, amint mondtad, stewardess legyek – búgta Dia. – Meg sem kérdezed, miért?

– Miért? – húzta fel Dani a szemöldökét az elvárt érdeklődésnek megfelelően.

– Tudod, mostanáig nem sikerült megtalálnom a megfelelő partnert – súgta Dia csábosan.

– Értem. És milyen a megfelelő partner a számodra? – kérdezett vissza Dani szórakozottan.

– Négy aranycsík van a vállán, gazdag és jóképű.

– Megnyugodtam – sóhajtott fel Dani.

– Áruljátok el, ti most a szemünk láttára flörtöltök, vagy épp ellenkezőleg: utáljátok egymást? – Szonja valóban nem tudta eldönteni, miről is van szó.

– Egyik sem, drágám. Dani kedves srác, de nem az esetem. A fenti három jellemzőből csak a jóképű illik rá, bár ami azt illeti, én az érettebbekre bukom.

– És én sem utálom Diát – Dani figyelmen kívül hagyta Dia jellem rajzát –, és nem is flörtölök vele. A négy csík nekem is bejön, de nálam nem belépő.

– Négy csík? Nálad? – A három lány csendben várta a folytatást. Végül Anna szólalt meg: – Az Air Budapest Légitársaságnál négy pilótanő repül. – A megdermedt levegő hirtelen felengedett.

– De egyik sem kapitány. Mind másodpilóta három aranycsíkkal – mondta Dani, és a levegő ismét megfagyott.

– Akkor te mégiscsak meleg vagy! – bökte ki Dia kertelés nélkül. – Már a kantinban éreztem.

– És ki akartad ugrasztani a nyulat a bokorból. Egyszerűen megkérdezhettél volna. Nem szégyellem, hogy meleg vagyok – mondta teljes természetességgel Dani. – A légitársaságok elég forrón szeretik…

– Oké, honnan tudjam – legyintett Dia. – Egyszerűen csak szeretek tisztán látni. Ennyi.

– Most már mindent tudunk, talán ennél több részletre nincs is szükségünk. – Bár Anna is volt annyira felvilágosult és modern, hogy elfogadja a melegeket, nem szeretett túl mélyre merülni ezekben a beszélgetésekben. Picit talán prűdebben gondolkodott az átlagnál.

– Ho-ho-hó! Mit mondtál? – Dia mintha meg sem hallotta volna Annát, Danihoz fordult. – Hogyhogy forrón szeretik?

– Lássuk be, elég feminin szakma ez, nem csoda, hogy rátalál a melegekre – magyarázott Dani.

– Dani, ez hülyeség, már bocs – Dia nem gondolta volna, hogy arányaiban több meleg dolgozna itt, mint másutt. – Meglett férfi stewardokat látni a fedélzeten, bármerre is repülsz a világban…

– Igen, meglett férfiakat – vágott közbe Dani –, akik még az aranykorban kezdtek. Amikor egyrészt – és ez nagyon fontos – ez egy elit szakmának számított, ahová őrült nehéz volt bejutni. Másrészt… nos, abban az időben, amikor háromévente mehetett az ember külföldre, nyugatra pedig soha, igencsak jó ára volt a becsempészett nejlonharisnyának, kávénak, csokinak. Hatalmas pénzeket kerestek a családfenntartó férfiak, akik stewardként biztosan nem úgy gondoltak a munkájukra, mint a maiak.

– Miért, ma hogy gondolnak rá? – kérdezte Szonja.

– Ma már nem extra jó a pénz, és bárhová eljuthatsz – saját jogon – a világban. Tehát nincs semmi olyan plusz ebben a munkában, amitől kiváltságos lennél. Kiváltságos munkát űzni pedig férfias dolog volt. Aki a fénykorban kezdett, az innen is ment nyugdíjba. A korombeliek néhány évre terveznek. Nem perspektivikus állás…

– A kávé- és a teakészítés nem kompenzálja a sok-sok kiváltság hiányát?

– Jól látod, Dia. Mára csak a kávé- és teafőzés maradt, ami nem túl férfias. Nekem nem derogál, de talán sokaknak igen. Én egyszerűen csak repülni akarok.

– Milyen arányok lehetnek a dolgozók között? – Diát láthatóan a számok érdekelték.

– Fogalmam sincs. Felvilágosultabb országokban, ahol nyíltabban vállalják az emberek szexuális orientációjukat, azt mondják, a stewardok fele meleg.

– Nyugtass meg, hogy pilótának lenni még ma is macsó dolog – nevetett Dia.

– Azért légy résen. Nem csak az ellentétek vonzzák egymást – emelte fel az ujját Dani, és Diának kellett néhány másodperc, hogy felfogja, mire utalt.

– Anna… – szólalt meg Szonja, kihasználva a pillanatnyi csöndet. A Danival kapcsolatos fordulat igencsak meglepte. Már éppen kezdett beleszeretni, amikor Dia ebbe a felettébb zavaros eszmecserébe keveredett vele, és alig néhány perccel később kiderült, a szerelem reménytelen. Ez az ő formája. De honnan sejtette

Dia, és miért nem vette észre ő, hogy Dani más? Ma már ez a második dolog, ami csorbítja önbizalmát. Ráadásul mindkettő Diával áll összefüggésben. Lehet, hogy máris utálja ezt a vörös nőt? De nem, inkább csak irigyli mérhetetlen nagy egóját. – …Nos, Anna, te miért akarsz repülni? – Szonja jobbnak látta, ha beszélget, mint ha töpreng.

– Szeretném felfedezni a világot, betekintést nyerni különböző társadalmakba, kultúrákba… Szociológiát tanulok, és egy tanulmányon dolgozom.

– Ez izgalmas – mosolygott Dia. – Miféle tanulmányon?

– A műveltség hatása a társadalomra, a művelt társadalom hatása a politikára. Még nem végleges a cím, de talán ebből sejtitek, mit feszegetek.

– De jó, van köztünk egy okos is – kuncogott Szonja.

– Ez a munka alkalmat adhat a kutatáshoz. Néhány évre tervezem csak a repülést, utána szociológusként szeretnék dolgozni.

– És, gondolom, férjhez menni, gyerekeket szülni, és rendes családanyává válni… – darálta Dia.

– Te is férjhez akarsz menni – kontrázott Anna, érzékelve Dia felsorolásának élét.

– Igen, de nekem ott kezdődik majd igazán az élet, míg a legtöbb nőnek ott fejeződik be – bökte oda hetykén Dia.

– No, látjátok, lányok, nekem ilyen problémákkal nem kell megküzdenem – oltotta el a tüzet Dani.

Jól kezdődik, gondolta, négy karakter, akik szöges ellentétei egymásnak. Vagy nagyon jó barátok lesznek, vagy marakodásaik komoly sztorialapot biztosítanak majd a légitársaság pletykarovatához. Egy biztos, unatkozni nem fognak egymás társaságában, márpedig a nyolchetes kiképzés alatt legalább az oktatás idejét együtt kell tölteniük.

2. fejezet

Így kezdődött. Ekkor választottam új lakhelyet. Ezt persze csak idézőjelben mondom. Ugyanis valójában, amikor valaki egy légitársaságnál kezd dolgozni, gyakorlatilag beköltözik a bázisra, ami rendszerint egy repülőtér. Az öltöző. Egy szekrény névtáblával és dolgozószámmal. „Ónodi Anna, 2364”.

Aztán hamar eljön az idő, amikor az ember azon kapja magát, hogy már bent zuhanyozik, az öltözőszekrényében tartja a fél gardróbját, könyveket, smink készletet, tampont, telefontöltőt, papucsot és mindent, aminél többet egy hirtelen szakítás után sem viszünk magunkkal. (Nem mintha ebben nagy gyakorlatom lenne.)

Az egyik lány például egész takaros fonal- és kötőtűkészletet tárolt a szekrényében, míg más vázlatfüzetekkel volt ellátva, hogy üres – tartalék szolgálatos vagy éppen járatkéséses – óráit grafikusi képességeinek csiszolására fordíthassa. Gondoltam is rá, hogy megérne egy könyvet a szekrénytéma, Kik laknak a repülőtéren? címmel.

A stewardessek, bár legtöbbjük él-hal munkájáért, a levegő szerelmesei, utasok, repülők és pilóták közt töltik fél (háromnegyed) életüket, látszólag másról sem szólnak mindennapjaik… szóval mégis, ezek a nők (és férfiak) a civil életben egészen civilek. Van itt minden, például pedagógus, tolmács, közgazdász, pszichológus, kémikus, művész, exsportoló, biológus, építész, jogász, történész, könyvtáros, andragógus,1 óvónő, orvos, újságíró, külkeres, művelődésszervező… Hogy ennek mi az oka, érdekes kérdés. Miért lesz valaki légikisasszony, ha egyszer elvégezte például a jogi egyetemet? Magolt, felvételizett, magolt, magolt… feleslegesen?

Én magam azért lettem légikisasszony (terveim szerint két-három évre), hogy szociológiai tanulmányaimat a világ polgárainak megfigyelésével egészíthessem ki. Hamar rádöbbentem azonban: a kollégáim is kiváló esettanulmányként szolgálnak.

Tizennyolc, pontosabban tizenhat évesen, amikor az ember elkezd a felvételire készülni, választ egy pályát. Majd mire elvégez öt-hat évet az egyetemen, rádöbben: esze ágában sincs a választott pályán maradni. Hányan, de hányan vannak így. Aztán nem mernek változtatni, és egy életen át küzdenek a szakmával, amibe belekényszeríttették magukat. Ám vannak fiatalok, akik beintenek a világnak, és a maguk útját járják. Persze nem lesz mindből stuvi, de egy biztos: aki ezt a pályát választja, az a szabadságra szavaz. Itt is vannak szabályok (de még milyenek!), itt is van főnök, munka idő és más kellemetlenségek. De ott a mérleg másik serpenyője, telve minden földi (égi) jóval.

Huszonévesen, három útlevéllel, a határtalanság életérzésével. És itt nem csak országhatárokra gondolok. Nincs két egyforma nap, mindig más a cél, az ember naponta megújul, és egyik napról a másikra kitárul előtte a világ. Fél év sem kell, és igazi kozmopolitának érezzük magunkat, még ha annak előtte sokat nyaraltunk, vagy esetleg egy-egy országban tovább is időztünk. Ez más. Ez életforma.

Persze olyanok is akadnak, akiknek gyerekkori álmuk, hogy stuvik legyenek. Ők nyelveket tanulnak, térképeket böngésznek, álmodoznak a világ még fel nem fedezett részeiről, aztán, amint elérik a korhatárt, önéletrajzukat lobogtatva futnak a légitársaságokhoz.

Azt hiszem, egyszer majd egy stuvikról készült szociológiai tanulmányomat is kiadom. Sajátos szubkultúra. Talán a művészvilágé lehet ennyire színes és izgalmas.

Egyelőre azonban más foglalkoztat. Keresem (és megtaláltam) a közös pontot a civilek (nevezzük akár potenciális utazóknak őket) és a stuvik között, és, bár talán meglepő, ez nem az utazás maga. Hanem egy sokkal hétköznapibb dolog, mozgatórugó, ami valamennyiünkre hat, valamennyiünket befolyásol, nemre, korra, foglalkozásra, iskolázottságra való tekintet nélkül.

Ez bizony a szerelem.

Persze arról is mesélhetek még, milyen stuvinak lenni: alig tudom visszafogni magam. Ugyanis életem legjobb döntése volt, hogy huszonhárom évesen beadtam a pályázatomat a légitársasághoz. Szerény, visszafogott, nem túl életrevaló lányként, tele gátlással és kényszerrel fejest ugrottam az életbe. Jól tettem. Kétszázzal száguldott felém a tapasztalat, mindaz, amit addig csak irigyeltem másoktól. Naponta láttam jó és rossz példát, árnyékot és napfényt, sokat és keveset.

Majd az életem egyszerre tele lett kontraszttal, viszonyítási ponttal, ahonnan körbepillantva rengeteget tanultam. Nem csak a világot ismertem meg, a világ tükörként is szolgált saját pirinyó életemhez.

Új munkám, új életem még valami lényegeset adott nekem: megismertem három embert, akik nagyon fontos részévé váltak a mindennapjaimnak.

Dani, Szonja és Dia. Hát, hogy is mondjam, nem sejtettem, hogy ezek az emberek igazi barátaim lesznek. Dia először például kifejezetten ellenszenves volt. Közönségesnek és ostobának tartottam. Valószínűleg e kettő a fejemben eleve karöltve járt. Ha valaki szókimondó, habzsolja az életet, az nyilván ostoba. Pedig éppen az én előítéletem ostoba.

Szonját aranyosnak tartottam, egy hebrencs kiscsajnak, aki még nagyon gyerekes, ráadásul peches egy teremtés.

Az pedig, szégyellem, de igazán illúzióromboló volt, hogy Dani meleg. Ő volt a legszimpatikusabb, de róla meg hamar kiderült ez az apróság.

Egyszóval, úgy éreztem, mindnél különb vagyok, de voltam olyan jól nevelt, hogy felsőbbrendűségemet szerénységgel palástoljam.

Bizony, így történt! Üdv az előítéletek világában.

De aztán a kezdeti ellenszenv ellenére egész jól alakult a kapcsolatunk.

Furcsa volt ez az érzés. És bár erről sosem beszéltünk, szerintem mind a négyen hasonlót éltünk meg. Nevezetesen kettősséget. Vonzalom és ellenszenv. Kíváncsiak voltunk egymásra. Ráadásul nem engedtünk mást magunk közé. Vagy barátokká válunk mi négyen, vagy nem barátkozunk senkivel. Kitettük a teltház-táblát. Talán lefedtük a karakterpiacot, nem tudom, de sem az újak, sem a „régiek” közül nem nyitottunk más felé. Sem akkor, sem később. De mindeközben mindenki egy kicsit fura szerzetnek tartotta a másikat.

Az ellentétek vonzzák egymást…

Bár most, ahogy visszagondolok, senki nem is közeledett felénk. Talán azt hitték, régi barátok vagyunk. Pedig alig ismertük egymást.

Nagyképűség azt állítani, hogy bonyolult személyiségünk szövevényes és közös kibogozásába vágtunk bele? Ha nem is tudatosan, de – legalábbis utólag – merem állítani, megismerkedésünkkel egy fontos személyiségfejlődési útra is ráléptünk. Talán valami karmikus oka van annak, hogy ellenszenv ide vagy oda, kitartottunk egymás mellett. Furcsa, de nem volt kérdés, meg akarom-e ismerni őket. És biztos vagyok benne, hogy ők is így éreztek.

Kezdetben nem volt más témánk, mint a szerelem, a párkapcsolatok…

Beszélgethettünk volna az időjárásról is, de ez a téma foglalkoztatott mindnyájunkat. A látszat ellenére engem is. Csak, talán az otthoni minta miatt, nehezen beszéltem életem intim részleteiről. Még a saját anyámmal is. Viszont imádtam hallgatni őket.

Szonján mosolyogtam. Javíthatatlanul romantikus. Diára kicsit irigykedni kezdtem. Miután megszoktam a stílusát, kevésbé tartottam közönségesnek. Viszont vonzott az a könnyedség, ahogy az életről vélekedett. Szó szerint irigyeltem. Dani is egyre érdekesebbé vált a szememben. Korábban nem találkoztam még ennyire nyílt tekintetű, érző férfival. Annyira figyelmes, kedves, érzéki… csak hát… meleg.

Nagyon sajnáltam Danit. Megindított, amit később, amikor jobban megnyílt előttünk, mesélt. Érdekes érzés volt, hogy még párhuzamot is találtam a sorsunkban. Az én szüleim fontosabbnak tartották, hogy kiváló nevelők vegyenek körül, míg őket alig-alig láttam. Dani ugyan szeretetben nőtt fel, de aztán kiderült, hogy ez a szeretet mennyire nem volt feltétel nélküli. A szüleink szeretetéért tökéletesnek kellett lennünk.

Azt gondolom, ha gyerekem lesz, nem azért fogom szeretni, mert valamilyen. Hanem önmagáért. A gyengeségeivel, hibáival együtt. Nem akarom, hogy bármi szégyellnivalója legyen előttem.

3. fejezet

– Van róla fogalmatok, hányan halnak meg egy év leforgása alatt repülőgép-szerencsétlenségben? – tette fel a kérdést Dia egyik reggel, óra előtt a társainak. Mindenki ott volt már az előadóteremben, csak az oktató hiányzott. Dia az asztal tetején ült, és éppen arra készült, hogy egy számára ismeretlen, szendének tűnő, szemüveges, ám meglehetősen szép leendő kolléganőjét rémissze meg. A kellően drámai felvetéssel el is érte célját. A lány elsápadt, összehúzta maga előtt blézerét. Dia örült az ilyen győzelmeknek.

Hatott az emberekre, amivel tisztában is volt. Tudta, ha ugyanezt a kérdést a blézeres lány teszi fel, a többiek vélhetően lehurrogják. Azonban neki nem mondtak ellent, sőt, elhallgattak és figyeltek rá. Mindig ez történik. Az embereken valóságos hurrikánként söpör végig önbizalma ereje. És ő szerette a vihar utáni csendet.

Idegesítették a szürke egerek, bár az még inkább idegesítette, ha valaki ővele szállt ringbe. Igaz, ennek a bájos lánynak esze ágában sem volt versenyre kelni Peller Diával, csupán pechjére mutatós volt, ami bosszantotta a vörös hódítót. Szerette érezni társnői irigykedését.

Szonját már a kapcsolatuk legelején sikerült maga mögé utasítania, igaz, nem volt nehéz dolga. Szonjának nem voltak sikerei a férfiaknál, és ez a legtöbb nőnek komplexusokat okoz. Magukban keresik a hibát. Ráadásul esetlenebb volt, mint az átlag. Alig ismerték egymást néhány napja, de valahogy Dia úgy érezte, Szonjának nincs szerencsemalaca, sőt, ami még rosszabb, ő maga a született balszerencse.

Annával nem volt ilyen egyszerű a dolga. Ő zárkózott volt és „nemtelen”. Dia így nevezte azokat a nőket, akikben nem érzett szenvedélyt, éppúgy társalogtak egy férfival, mint egy nővel, sőt, egy jó pasival, mint egy meleggel. Pedig Anna szép volt, már-már tökéletes. De tekintetében nyoma sem látszott viharnak, tűznek vagy vízözönnek. Talán csak egy nyugodt, hófödte mezőnek.

Dia hangulatkeltő mondata hatás nélkül suhant végig a tantermen. Senki nem szólt hozzá, már csak azért sem, mert belépett az oktató három egyenruhás, fiatal steward kíséretében.

Jól megtermett, bajuszos, őszülő férfi volt, farmerban, csizmában és kockás ingben. Inkább festett cowboynak, mint légikisasszonyok tanárának. Sejthették, hogy nem tartozik a hajózók, azaz a pilóták vagy a légi kísérők közé. Hamar kiderült, hogy fénykorában tűzoltó volt, abból is a hős típus, akinek kijutott erdőtűzből, árvízből, földrengésből, és megmentette kisgyerek és házi kedvenc életét is. Egy alkalommal repülőgép-hajtómű tüzét is oltotta, de, amint erre ő vállát megvonva reagálni szokott: „Akkor már nem volt a levegőben a gép.”

Két éve vonult nyugdíjba, azóta oktatja a repülőtéren a tűzoltást mindazoknak, akik találkozhatnak tűzzel.

Reggel, érkezéskor mindenki magára öltötte az előkészített tűzálló anorákot, tűsarkúját – ha épp azt viselt – tornacipőre cserélte, így várva az első gyakorlati képzést.

A három steward letette a kellékeket, amiket Mr. Tűzhányó után cipeltek. Mr. Tűzhányó tudott becenevéről, és viccesnek tartotta, bár jobban szerette, ha tisztességes nevén, Jocónak szólítják.

A gyakorlathoz kéttípusú tűzoltó palackot és plédeket hoztak magukkal az uniformisban megjelenő, majd távozó fiúk, az elméleti oktatáshoz pedig repülőgép-alaprajzokat, sablonokat, mágneses ikonokat. Pedig az ifjú légikísérő-jelöltek jobban örültek volna a stewardoknak, mint Mr. Tűzhányónak – de az élet már csak ilyen.

– Máris hallottam egy újabb pletykát – lelkendezett Szonja, miközben éppen egy repülőgép-alaprajzra, mint egy vaktérképre, nyomkodta fel a tűzoltó palackokat ábrázoló ikonokat. – Nyugdíjba vonul valaki. Képzeljétek, azt mondják, több mint húszezer órát töltött el a levegőben. Nem ment sosem férjhez, nincs gyereke, csak a repülésnek élt.

– Nem tudom, lányok, ti hogy vagytok vele, de ez elég unalmasan hangzik. Egy életen át ugyanazt csinálni nap mint nap. Bár azt nem tudjuk, mennyire habzsolta az életet ezalatt. Lehet, hogy minden repülőtéren volt egy szeretője. Fénykorában.

– Ugyan, Dia, hidd el, vannak emberek, akiknek más jelent értéket…

– Más, mint micsoda?

– Más, mint a szerelem. Becsülendő dolog, hogy valaki negyven éven át fáradhatatlanul végezte a munkáját. Ezt nevezik elhivatottságnak, és ez ér annyit, mint néhány múló kaland.

– Tudod, Anna, ez nagyon szép. De kevésbé érdekel mások megbecsülése, mint valós örömök átélése. És rosszul látod, nem csak a szexre gondolok. Mindenre, ami jó az életben. Egy jót enni, valami különlegességet vásárolni, egy nagyot mulatni, valami kápráztatót látni, valami rémisztően izgalmasat átélni, vagy igen, egy őrjítőt szeretkezni. Engem ezek a dolgok tesznek boldoggá.

– Engem boldoggá tesz az elismerés, a teljesítmény, ha elérek egy kitűzött célt. Amiket te soroltál fel, azok a pillanat örömei…

– Lányok, biztos, hogy filozofálni akartok? Inkább keressük meg, hol tartják a repülőgépen ezt az átkozott halonos2 tűzoltó palackot. – Dani nem szerette a feszült helyzeteket, vitatkozni sem igazán tudott. Inkább hajlott a kompromisszumra, csak legyen béke.

– Ráadásul belém fojtottátok a szót, és el sem tudtam mondani a pletyka végét – folytatta Szonja, bár ekkor már kevésbé lelkesen.

– Na, halljuk – biztatta Dia. – Ha azt mondod, szobrot is állítottak neki, Anna biztosan nem megy el szociológusnak, hanem ő is itt fog megöregedni.

– Ne húzzátok már egymást! – Szonja kellemetlenül érezte magát, hisz a két lány közti súrlódást ő idézte elő, ha nem is ez volt a szándéka. – Nem állítottak neki szobrot, ugyanis mindenki nagyon boldog, hogy végre elérkezett az idő.

– Elérkezett az idő? Mire? – erre már Dani is felkapta a fejét.

– Hogy végre megváljon a cégtől. Állítólag már évekkel ezelőtt ki akarták rúgni, de nem találtak rajta fogást. Ő volt az öltöző szarkája, de egyszer sem bukott le.

– Nofene! Ennyit a munka hőséről. Így már elhiszem, hogy a repülésnek élt. Negyven év alatt egész csinos kis gardróbot állíthatott össze magának a kollégák szekrényéből. Hát ez szép kis történet! – Dia olyan hangosan nevetett, hogy többen az asztaluk felé fordultak.

– Vajon mit kap búcsúajándéknak?

– Egy kincsesládát, de kulcs helyett egy hajtűt mellékelnek hozzá – nevetett Dani, de már suttogva, mert hangos asztalukhoz közeledett az oktató.

– Nos, megtekinteném az önök alaprajzát is – lépett hozzájuk Mr. Tűzhányó. Végigtekintett az A3-as méretű kartonra nyomtatott repülőgép-alaprajzon, és elismerően bólintott. – Nagyszerű, majd’ minden a helyére került, kivéve a fiatalember kezében a halonos palack ikonját. Hol tartjuk? – A kérdést csend kísérte. Anna tolla hegyét a pilótakabin mögötti szekrényke ábrájára szegezte, amit Dani szerencsére észre is vett. Ahogy Mr. Tűzhányó is.

– Igen, amint a hölgy mutatja, ebben a szekrénykében. Nos, fiatalember, akkor azt mondja meg nekem, milyen tűz esetén venné elő ezt a palackot?

Dani erre a kérdésre sem tudott azonnal válaszolni, de Anna hirtelen kinyitotta ásványvizes üvegét, és ivott egy kortyot.

– Elektromos tűz esetén – világosodott meg és válaszolt Dani. Helyesen.

– Köszi, Anna! – mondta, miután az oktató odébbállt.

– Ugyan, ezúttal nem is segítettem.

– Dehogynem. Hát nem azért ittál, hogy eszembe jusson, vízzel nem szabad elektromos tüzet oltani, tehát kizárásos alapon a halonos való arra?

– Hú, Dani! Nem, nem ezért ittam, de elképesztő a kombinálási technikád! Örülök, hogy segíthettem – mosolygott Anna.

Egy légitársaság élete mindig zajos, és nem csak a hajtóművektől. Személyzetek jönnek-mennek. Egyesek a járatukra készülnek, mások éppen fáradtan érkeznek meg. Megint mások az úti élményeiket idézgetik, ráérősen, nagyokat nevetve. Egy tucat egyenruhás egyik gépről a másikra loholhat, míg egyesek vidáman fecsegnek a folyosókon, mert a járatuk órákat is késik.

Van, aki elegánsan, időben, talpig uniformisban érkezik a repülőtérre, míg más civilben fut az öltözőbe. És olyan is akad, aki nyugodtan szundikál a pihenőben, majd amikor hirtelen bevetésre kerül a sor, már a folyosón rángatja le ruháit, hogy két perc alatt mosolygós stuvit varázsoljon magából.

Közben gépek szállnak fel és le, vagy éppen tízezer méter magasban suhannak a felhők között. Mások valahol külföldön várják, hogy egyszer hazaérjenek, vagy éppen a kint töltött szabadnapjukat élvezik.

Az oktatásokról, gyakorlatokról nem is beszélve.

Nincs két egyforma pillanat. Nincs monotónia. Aktuálisan mindig, mindenki egy picit mást csinál, még ha több százan dolgoznak is éppen ugyanabban a munkakörben. És nincs két egyforma nap sem, még ha hosszú évekig repül is valaki légi kísérőként.

De van egy dolog, ami helytől, tértől, időtől független. Jelen van, él, fejlődik. Tör a végkifejlet felé. Mint a vírus telepszik meg a fülekben, és cseppfertőzéssel, kisebb-nagyobb módosulással terjed tovább. Ott van minden repülőn, a folyosókon, a kantinban, a tantermekben, a szimulátorban, az öltözőben.

A pletyka. A hírek. A szigorúan nem szakmai és íratlan információ. Ami mindenkit érdekel, ha tagadja, ha nem.

A pletyka, amiről beszélnek…

– Versenyezzünk. Ki hány kapcsolaton van túl? – dobta be a kérdést Dia ebéd után, kezében egy forró csokival, hátát a hangár falának vetve.

– Nem hinném, hogy ez ízléses verseny lenne, Dia. Ez nagyon intim terület – Annának nem volt ínyére az effajta játék, aminek hangot is adott.

– Ugyan már! Vagy talán tartasz tőle, hogy alulmaradsz? Bár sosem lehet tudni… Olykor a legszendébb a legbujább.

– Én sem gondolom, hogy jó ötlet lenne ebből versenyt csinálni. Mellesleg nem indulunk egyforma esélyekkel. Köztudott, hogy a melegek nehezebben váltanak partnert – sóhajtotta Dani, tréfásan apellálva a többiek sajnálatára.

– Tényleg? – kérdezte Szonja szórakozottan. – Azt hittem, ti pont úgy vagytok ezzel, mint a heterók. Azaz szerelembe estek, majd mikor jobban megismeritek a másikat, csalódtok.

– Ugyan már! – vágott közbe Dia. – Ti úgy váltogatjátok a partnereiteket, mint más a zokniját, csak hogy végre dughassatok.

– Ez részben igaz. Már ha csak szexről és nem szerelemről beszélünk. Mindenesetre kevesebb alkalmunk adódik az ismerkedésre. Bár egy viszony nem ettől lesz tartósabb. És még egyszer hangsúlyoznám, én nem dugásról, hanem komoly kapcsolatról beszélek.

– Áh, vagy úgy! De hiszen egy kapcsolat különben sem nemi kérdés – jelentette ki Dia.

– Dehogynem! – legyintett Dani. – A nők és a férfiak nagyon különböznek egymástól, mégpedig a gondolkodásukban. Például, ha egy nő azt akarja, hogy a párja vigye el vacsorázni, akkor azt mondja: „a barátnőm a pasijával minden héten beül valahová egy romantikus vacsorára. De jó nekik…”, majd sóhajt kettőt. Ha a pasi menni akarna, azt mondaná: „üljünk be egy étterembe”.

– Na és, mindkettő ugyanazt jelenti – értetlenkedett Szonja.

– Hát nem, drágám. Az első mondat egy férfinak éppen azt jelenti, amit a nő mondott: vagyis hogy azok ketten hetente beülnek egy étterembe. Ennél nem többet. Ráadásul ez meg kit érdekel? Tehát a pasi nem csak nem fogja megérteni a mögöttes szándékot, még érdektelenséget is mutat.

– Uh. Szerinted a nők és a férfiak elbeszélnek egymás mellett? – csodálkozott Szonja.

– Gyakrabban, mint gondolnád. A nő finomít, céloz, utal, a férfi viszont konkrétumokat mond és hall. Nem értik egymást.

– Oké, ez remek filozófia. De hol függ ez össze azzal, hogy ti tartósabb kapcsolatokban éltek? – sürgette Danit Dia, aki szemlátomást nehezen fogadta el mások véleményét szerelmi kérdések terén, hiszen ezekben ő volt a profi.

– Hát nem érted? Én nem nőkkel beszélgetek, pontosabban velük csak barátilag.

– Ugyan már! De hiszen ti is szerepeket játszotok, nem? Egy párnak van egy feminin és egy maszkulin fele – tárta szét a karját Dia.

– Dehogy. Miért keresném a nőt a férfiban? Akkor egyszerűbb lenne nővel kezdeni, nem? Én a férfiasságukért, a férfias gondolkodásukért, a szőrös mellkasukért szeretem a férfiakat…

– Dani, hagyjuk a részleteket – Anna egészen belesápadt a hallottakba.

– Ez érdekes, sosem gondoltam bele. Egy leszbikus nő sem a férfit keresi a nőben, akit megszeret. – Szonja zavartan próbálta megemészteni az elméletet. – De azért ismerünk ilyen párokat az azonos neműek között is: az egyik férfias, a másik nőies…

– Igen, ráadásul az sem feltétlenül igaz, hogy a férfi a domináns. Hát, az azonos neműeknél is vannak erőviszonyok, de ettől még azonos neműek, és így egy nyelvet beszélnek – zárta le a gondolatot Dani.

– Én a magam részéről elég domináns vagyok egy kapcsolatban, de ettől még nem bírom a pipogya férfiakat – jelentette ki Dia. – Az én csárdámban általában két dudás van, bár, ami igaz, az igaz, az utolsó szó többnyire az enyém.

– Mindjárt gondoltam.

– És te, Anna? Mi a fontos számodra egy kapcsolatban? – fordult Szonja a csendben ücsörgő Annához.

– Sajnálom, de erre a kérdésre nem tudok válaszolni. Én nem egy előre elképzelt idolt keresek. Mindig az adott személyiség egyedisége varázsol el. Talán úgy foglalhatnám össze: szeretem, ha valaki igazi egyéniség.

– Hm. Én még ennyire sem tudom leszűkíteni a kört. Pillanatok alatt szerelembe tudok esni – ábrándozott Szonja, mintha épp előtte állna a nagy Ő. – Talán most azt mondanám, a magas, szőke, sportos, korombeli srácok tetszenek, de ha itt teremne egy őszes, sármos negyvenes, lehet, hogy azonnal belezúgnék. Személyiségről pedig nem is tudok beszélni, mert mindig a megismerkedés előtt jön az érzés…

– Talán ez az oka annak, hogy eddig nem találtad meg az ideális párodat, és olykor csalódás ér, nem? – kérdezte Anna tapintatosan.

– Olykor?! – nevetett Szonja. – Anna, te el sem tudod képzelni, pedig akár egyetlen nap leforgása alatt kétszer is.

– Azt mondják, az ideális pár közel azonos kulturális és társadalmi szinten helyezkedik el, különben értékrendbeli különbségek okozta feszültség, valamint komplexusok kialakulása veszélyeztetheti őket.

– Ez szépen hangzik, Anna, de hidd el, nekem nem lennének komplexusaim, ha a páromnak szemérmetlenül több pénze lenne, mint nekem. – Dia megigazította rúzsát, mély levegőt vett, és témát váltott. – Láttam a kantin falán egy meghívót.

– Igazán? – lelkendezett Szonja.

– Légi bál lesz az Art Hotelben, két hét múlva, szombaton. Megjelenés nagyestélyiben.

– Az Art Hotel ötcsillagos szálloda a Duna-parton, igazán elegáns hely. Milyen izgi!

– Várj, Szonja, lehet, hogy mi még oda nem vagyunk hivatalosak. Bár nem hinném, hogy ezen a néhány főn spórolnának a szervezők.

– Dani, ne légy naiv! Belépős. Szóval biztosan ránk is vonatkozik a meghívás – vette vissza Dia a szót. – Szerintem ott a helyünk.

– Aha, most viszont, Anna, te valami előadásra mész – nézett Dani az órájára –, mi pedig hová is? Repülőgép-látogatásra?

A golyó fülsiketítő hanggal robbant ki a hüvelyből. A puskapor szaga pillanatok alatt átjárta a repülőgép szűkös belső terét, miközben a dörrenés még mindig ott cikázott a sorok között, mint egy gellert kapott teniszlabda.

Valami puffant a földön. Akár egy zsák, vagy mint egy…

Anna megszédült a gondolattól. Megmozdította a lábát. Ekkor már nem volt kétsége afelől, hogy valaki közvetlenül a cipője elé zuhant. Mindig is borzongott még a halottak gondolatától is.

Megpróbált odébb lépni, de akadályba ütközött. Bárcsak letéphette volna szeméről a kendőt! De nem tehette, ráadásul a kezét megkötözték hátul.

Úgy érezte, muszáj mozdulnia. Határozottan felemelte a lábát. Valami végigkarcolta a bokáját. Talán a lábánál heverő ember ruhájába akadt bele. Mandzsettába vagy brossba.

Majd érezte, hogy lefut egy szem a harisnyáján.

– Nem fogjátok elhinni, de ez hozott vissza a valóságba – ingatta a fejét Anna, amikor másnap beszámolt az eseményekről barátainak a lassan törzshelyükké váló kávézóban. Szombat volt, ennek ellenére a jól bevált helyen találkoztak.

Kávéjukat immáron kérni sem kellett. Két presszó Daninak és Diának, egy café latte Szonjának és egy fekete tea Annának, angolosan. Mire leültek, a csészék már a pincér tálcáján várták, hogy megtelhessenek. Csak Szonja csészéje maradt üres egyelőre, ő, mint rendesen, késett.

Anna még mindig az előző nap izgalmainak hatása alatt állt. Semmi és senki másra nem tudott odafigyelni. Azt sem vette észre, hogy folyton a haját birizgálja, pedig e rossz szokásáról – saját bevallása szerint – évekkel ezelőtt leszokott.

Most hátradőlt székében, csillogó, barna haját végre kiengedve ujjai közül. Helyette gyöngysorát kezdte babrálni a nyakában. Szerette a gyöngyöket, mindig megnyugtatta, amint a szemek ide-oda gördültek dekoltázsán és csuklóján. Ma a kedvenc szettjét vette fel, igen értékes, antik darabokat, melyek jól illettek homokszínű blúzához.

– De, elhisszük, Anna, mert ismerünk! – nevetett Dia. – Sőt, ha jól sejtem, azt is azonnal lefuttattad magadban, van-e nálad tartalék harisnya.

Miközben Dia Annán szórakozott, megragadta a pincér karját, és harsányan leadta az extra rendelést.

– A barátnőm repülőgépét tegnap terroristák szállták meg, és eltérítették. Ő hősiesen viselkedett, és túlélte a támadást. Erre iszunk, úgyhogy jó lenne, ha valami finom pezsgővel térne vissza!

Dia elégedetten fordult vissza az asztaltársasághoz. Észrevette, hogy a pincért sokkal inkább az ő szépsége, mint barátnője izgalmas sztorija bűvölte el.

– Dia, ne bolondozz! – próbálta csitítani a lányt Anna, de a pincér sietősen elviharzott. – Majd megnézem, mekkora lesz a szád hétfőn.

– Diának igaza van, hős vagy, és erre inni kell! – szólalt meg Dani is. Ő eddig karba font kézzel hallgatott. Szerette, ahogy a lány mesélt. Anna ritkán és keveset beszélt, de akkor magával ragadta hallgatóságát. Az ember szinte úgy érezte, jelen van a történetben, részese Anna életének. Minden részletre kiterjedő, minden érzékszervi benyomást leíró, mégis izgalmas és fordulatos stílusban adta elő mondandóját, választékosan. Ráadásul soha nem mondott többet, mint ami még érdekes lehetett. – De addig is, mesélj, Anna, minden részlet érdekel.

– Rendben, azonnal folytatom, bár nem fair, ha most mindent elmondok, mert megfosztalak benneteket saját benyomásaitoktól. Egyébként Szonja azt írta SMS-ben, hogy el ne kezdjem nélküle.

Nos, igen. Anna figyelmes is volt. Szemben Diával, aki erre azonnal úgy reagált:

– Ugyan már! Négy hét nem volt elég, hogy kiismerd Szonjuskát? – hadarta hatalmas gesztusokkal. – Majd fél óra múlva beesik. Nyilván elsőre rossz helyre ment, nem mintha nem ez lenne a törzshelyünk. Egyébként pedig már rég elfelejtette, mit ne kezdj el nélküle…

– Gonosz vagy, Dia – nevetett Dani. – Szonja kicsit hebrencs…

– Kicsit?!

– Jó, nagyon! De ettől különleges.

– Ó, drágám. Te meg attól, hogy mindenkiben a jót, sőt, a legjobbat látod. És ha már itt tartunk, Anna meg ahelyett, hogy tökön rúgta volna a terroristát, azzal volt elfoglalva, hogy lefutott egy szem a harisnyáján… – Dia még mindig ezen hüledezett.

– Nem tehetek róla, ilyen vagyok – mentegetőzött Anna. Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó.

Először egy kócos fej bukkant elő, majd több méter selyem. Rózsaszín. A kávézóban jó páran felkapták a fejüket a nem mindennapos látványra. Három ember tekintete tapadt csupán a kovácsoltvas asztalkára: Annáé, Diáé és Danié.

– Jól érzékelem, hogy Szonja toppant be? – kérdezte a többiektől Dia, a fogai között szűrve a szavakat, miközben megpróbálta visszafojtani nevetését. De nem kellett a válaszra várnia.

– Oké, oké, kicsit túlzás, tudom, de mit csináljak? – csilingelte Szonja vékony hangján. – Tomi odavan ezért a cuccért! Nem akartam megsérteni… Egyenesen a varrógép alól adta rám.

– És elkészült vele? – kérdezte Dia, de ekkor már mind a hárman harsányan nevettek.

– Szörnyűek vagytok! Igen, elkészült. Ez a ruha ilyen, és Tomit rajtatok kívül mindenki elismeri.

– Mi is elismerjük – biztosította Dani Szonját –, csak hát a kifutóra tervezett ruhák az utcán néha viccesen festenek.

– Ülj le, szívem, rád vártunk – javasolta Anna, akit kicsit zavart, hogy többen őket bámulják.

– Szonja, meg kell hagyni, a divatdiktátor pasid eltereli rólam a férfiak tekintetét – méltatlankodott Dia mímelt felháborodással.

– Nem a pasim, hanem az egyik bátyám.

Szonja végre leült, bár ez nem ment olyan egyszerűen. A rengeteg anyag csak úgy csúszkált körülötte. Belegabalyodott a táskája, fennakadt rajta a szék lába, aztán a pezsgővel visszatérő pincér kerülgette.

– Mire iszunk? – kérdezte Szonja szórakozottan, miközben megpróbálta elővarázsolni kezét a ruha alól, hogy félresöpörhesse a szemébe lógó göndör tincseket.

– Anna fegyencjáratára – emlékeztette Dani Szonját, aki láthatóan elfelejtette, miről szeretne beszámolni Anna.

– Ó. Persze, persze.

Szonja még bíbelődött egy kicsit a ruhájával, Dia a pezsgőjét ízlelgette, Daninak, bár ő volt a legérdeklődőbb, gondolatai folyvást elkalandoztak, de hamarosan mind a hárman tágra nyílt szemekkel hallgatták Annát. Ő volt az első négyük közül, aki részt vehetett a légitársaság terrorelhárító gyakorlatán, amely során az újoncokat két csoportra bontották. Anna került az egyikbe, Dani, Dia és Szonja a másikba.

– Én tényleg azt gondoltam, hogy majd számos statisztikát hallok a különböző jogellenes cselekményekről, előadást a terroristák típusairól, a renitencia3 fokozatairól, a politikai, vallási, gazdasági, esetleg pszichés motivációkról és nem utolsósorban a légitársaságok, repülőterek intézkedéseiről. Ehelyett… nos, értek meglepetések. Először is, nem a nagy előadóteremben vártak minket, hanem a gyakorlógéptörzsben. És se projektor, se előadó…

– Semmit nem is sejtettetek? – kérdezte Dani, sürgetve Annát.

– Nem. Egy stuvinak öltözött lány állt az ajtóban, és fogadott minket, ahogy egy légi kísérőnek kell fogadnia az utast. Mindenkit leültettek. Majd üdvözlésként tájékoztattak, hogy ez a Safe Flight Airlines gyakorlójárata Budapest–London útvonalon, lazítsunk és élvezzük az oktatást.

– Elmentetek Londonba?

– Szonja, baszd meg! A gyakorlótörzsben ültek. Szimuláltak, érted? Emlékszel, a géptörzs fölött egy szinttel tantermek vannak, meg büfé…

– Jól van, oké, harapd le a fejem! Csak elvesztettem a fonalat!

– Vettem észre!

– Ne civakodjatok már! – tromfolt Diára és Szonjára Dani, aki kíváncsian várta a folytatást.

– Minden olyan gyorsan történt. Elterelték a figyelmünket. Biztonsági kisfilmet vetítettek, welcome drinket kínáltak, aztán mintha felszálltunk volna, további italokat, snacket kaptunk. Olyan ügyesen foglalkoztattak bennünket, hogy fel sem tűnt néhány apróság. Az újak közül mindössze öten voltunk jelen. Néhányan a régiek közül, földi dolgozók és pilóták. Ez tizenhat fő. A hatvanszemélyes törzsön. Mégis tele volt a gép.

Aztán egyszer csak jött a parancs, „előrehajolni!”. Persze nem hajtottam le a fejem azonnal, nem is értettem, mi folyik körülöttem. És képzeljétek: leszorítottak. Nem fájt, de határozottan lenyomták a fejem a kisasztalra. Megpróbáltam lesni, de hátulról valaki ráfogott a nyakamra. Aztán bekötötték a szemem, hátul megkötözték a kezem. Többünknek. További parancsszavak hangzottak el, majd ütlegelés hangja, nyögések. Majd egy lövés. Ekkor én már álltam, mert felrántottak a helyemről. A lövés után pedig valaki összeesett. Egyenesen a lábamra.

– Igazi lövés volt? – tette fel a kérdést Szonja, kicsit tartva tőle, hogy megint lehurrogják.

– Igazi. Hangos, puskaporszagú. Tőlem fél méterre.

– Nem fostad magad össze? – kérdezte Dia a maga nyers stílusában.

– Majdnem. De nem jutott rá időm. Ordítoztak mellettem, oroszul és angolul. A pilótakabin kódját akarták. És a vicc az, hogy nem tudtuk. Nem volt igazi járat, így nem tartottunk előzetes megbeszélést a pilótákkal, és nem volt jelszó sem.

– Szerinted megmondtad volna? Úgy értem, élesben – kérdezett ismét Szonja.

– Nem tudom. Tényleg nem. A fegyver gyilkos dolog. Sosem gondoltam volna… már hogy ennyire rémisztő a közelében lenni – folytatta Anna. – És ha nem fut le az a szem a harisnyámon, komolyan féltem volna. De annyira megrökönyödtem magamon, azon, hogy képes vagyok a pótharisnyám hollétén tanakodni, miközben az orromat a puskapor égett szaga irritálja, hogy majdnem fel nevettem. Ugyanakkor kis híján el is bőgtem magam.

– Ugyan, Anna! – kelt Dani a lány védelmére. – Tudat alatt biztosan tisztában voltál vele, hogy csak játék, ami körülvesz. Biztos vagyok benne, ha egy igazi hullába akadt volna a lábad, nem a harisnyád aggasztott volna.

– Én nem vagyok ebben olyan biztos – kötekedett Dia, de azért kacsintott is. – Folytasd, hagyjuk már azt a harisnyát!

– Az egész nem tartott tovább fél óránál. Visszalöktek egy ülésbe, aztán velem nem történt semmi. Csak a hangokból tudtam, hogy jönnek-mennek közöttünk, egymással oroszul beszélgettek, időnként nyakon vágtak egy-egy embert.

Aztán egyszerre csak valaki megragadta a vállam, és azt mondta, induljak el hátrafelé, mert leszálltunk, a terroristák elöl tárgyalnak a váltságdíjról, hátul viszont az utasok kidobták a csúszdát.

És én menekültem. Nem fogjátok elhinni: úgy vert a szívem, mintha az életem is veszélyben forgott volna.

– Aztán?

– Ennyi. Lent valaki elkapott. Levette a szememről a kendőt. Az egyik tréner volt. Vigyorgott, és egy puszit nyomott a homlokomra.

– Oké, azonkívül, hogy kis híján kikészültél, mire volt ez jó? – kérdezte Dia kissé cinikusan.

– Neked tartottak már pisztolyt a tarkódhoz? – kérdezett vissza Anna.

– Nem.

– No, ez az. Tanuljuk a sok elméletet, de nem tudhatod, mi lenne éles szituációban a reakciód. Tudod, azzal együtt, hogy tisztában voltam vele, mindez csak szimuláció, játék, mégis annyira profi volt, hogy beleéltem magam. Elárulom, nem csak én. Mindnyájan. A gyakorlat után alaposan kielemeztük a tapasztalatainkat.

Attól, hogy minden váratlanul történt, hogy igazi kellékeket használtak, legyen szó akár az italról, amivel kínáltak, és ami később rád borulhatott, vagy akár a pisztolyról, ami akkorát szólt, hogy majd’ megsüketültünk, az egész valóságosnak tűnt. Ha be van kötve a szemed, még jobban eltávolodsz a realitástól, mert a fantáziád is működésbe lép. Arról nem is beszélve, hogy nem bántak velünk kesztyűs kézzel. Arra odafigyeltek ugyan, hogy ne legyen sérülés, de egy kis ruhaszakadással, italfolttal nem törődtek, ahogy azzal sem, hogy egy picit fájt, ahogy túl szorosra kötözték a kezünket. És amikor egy székbe nyomott az egyik fickó, rendesen belemarkolt a nyakamba. Mindezt színészek segítségével játszották el, hogy a sikolyok, a verekedés hangjai, a nyögések, a parancsszavak igaznak tűnjenek elsötétített kis világodból. Még ha játék is, kényelmetlen, veszélyesnek tűnő játék, amiből menekülni akarsz. Kiváló önismereti tréning volt.

– Ha jól sejtem, mi is számíthatunk egy hasonló mulatságra – húzta a száját Dia.

– Igen. Hétfőn. De a trénerek elmondták, hogy nyugodtan beszélhetünk, mert a ti gyakorlatotok annyira más lesz, hogy úgysem tudtok felkészülni rá.

– No látjátok! – pillantott körbe elégedetten Dia. – Izgalmat akartatok…

– Jaj, Dia, ne is mondd – nyafogott a jó ideje szótlanul üldögélő Szonja. – Én ilyen veszélyekre nem is gondoltam, amikor légikisasszonynak jelentkeztem.

– Ne aggódj, Szonjuska! – legyintett Dia, aztán látványosan a szája elé kapta a kezét. – Ó, pont azzal akartalak megnyugtatni, hogy amíg nem kerülsz Kővári Szonjával egy járatra, nem érhet semmi baj. De számodra ez kivitelezhetetlen – sajnálkozott még egy kicsit.

– Elviselhetetlen vagy! – húzta a száját Szonja.

Anna elégedetten szállt ki autójából, amit előző délután mosatott le. Ragyogott, mint egy hatalmas türkizkő. Szerette ezt a színt, elegánsnak és tisztának tartotta. A csoda szép autót szüleitől kapta, huszonegyedik születésnapjára. Drága ajándék volt, de szülei megengedhették maguknak. Apai ágon orvosdinasztiaként a felső tízezerhez tartoztak. Anna édesapja törte meg hosszú ideje először a hagyományt, és bár tisztában volt azzal, hogy kész egzisztenciát kaphatna, mégis más utat választott. A szülők nehezen békéltek meg a döntéssel, hogy a fiuk katona akar lenni, végül mégis támogatták gyermekkori vágyát, és útjára bocsátották az uniformisba öltözött fiatalembert. Katonaként az amerikai álmot valósította meg a lehetőségek országában. Rövid időn belül a Pentagonnál kötött ki, és a Delta Force ezredeseként vonult nyugdíjba.

Az ifjú kadét Anna édesanyját még egyetemi éveik alatt ismerte meg. A fiatal lány európai történelmet tanult Amerikában, így a sármos fiatalember partnere lehetett a játékban, melyben a II. világháború nevezetes csatáihoz készítettek hadi terveket, amelyekkel másként alakult volna a történelem. A két magyar ösztöndíjas szórakozásából szerelem lett, majd megszületett Anna.

A kisbaba édesapja ekkoriban igen elfoglalt volt, édesanyja, kiváló eredményeinek köszönhetően, egyetemi tanári állást kapott Washingtonban, így Annáról kezdetben nevelőnők gondoskodtak. Kiváló referenciával rendelkező, nyelveket beszélő, középkorú nők felügyelete mellett nőtt fel. Az iskola kezdetéig otthon maradt, közösségbe hétévesen került először. Így próbálták kompenzálni a szülők, hogy ők maguk kevés időt töltenek lányukkal.

Anna élete már ekkor eltért társaiétól, viszont a család fontossága, az együtt töltött idő megbecsülése nem volt kérdés. Mégis kialakult egyfajta távolságtartás a kislány és szülei között. Inkább tiszteletet, mint feltétlen bizalmat táplált irántuk, inkább a kötelezettség és a felelősség, mintsem a mély, odaadó szeretet érzése vette körül. De neki ez volt a minta, nem ismert mást. Későbbi életét azonban meghatározta az otthon látott rend és fegyelem, kapcsolataiban megmutatkozott érzelmei elfojtása.

– Váó, micsoda paripa! – lépett Anna mellé váratlanul Dia. – Erre meg hogy tettél szert? – simította végig autóját.

– A szüleim ajándéka…

– Egy szem, elkényeztetett, apa szeme fénye vagy?

– Igen – vágta rá Anna. Úgy gondolta, kár lenne belemenni egy vitába, végül is nincs testvére, a többi pedig már csak nézőpont kérdése.

– Hú. Nem is tiltakozol? – Dia meglepődött Anna válaszán, bár minél jobban megismerte a lányt, annál inkább beleillett a képbe ez a magatartás. Nem beszél feleslegesen, kerüli a konfrontációt, nem nyílik meg… zárkózott és – be kellett látnia – rendkívül elegáns. Dia ezt az egyet hiányolta magából. Szeretett volna királynőként viselkedni, de mindig harsány volt és szókimondó. Szeretett volna titokzatosnak látszani, de nem csak bájait mutogatta szívesen, a száját is a kelleténél többször nyitotta ki. Azon kapta magát, hogy irigyli Anna szelídségét, finom eleganciáját, méltóságteljes viselkedését.

Dia sosem merült el a dolgok mélységében. Felszínes volt, a látszat fontosabbnak tűnt, mint a mögöttes érték.

Apját nem ismerte. Egészen kicsi volt, amikor az egy másik nőért elhagyta őket. Őt, a bátyját és az anyjukat. Semmilyen kapcsolatot nem tartott velük, nem utalt pénzt, nem segítette boldogulásukat, amit megnehezített rengeteg hátrahagyott adóssága. Bátyja tizenhárom éves volt ekkor, muszájból hamar férfivá érett, és egyre több alkalmi munkát vállalt. Tizenöt évesen már rendszeres jövedelemre tett szert, hozzájárult a családi kasszához. Persze anyjuknak is számtalan álmatlan éjszakája volt emiatt. Egyrészt jobb sorsot szánt gyermekeinek, másrészt félt, hogy meggyűlik a baja a gyámüggyel. Pincérnő volt, és a hely, ahol dolgozott, szinte kínálta a lehetőséget: adjon többet a menünél. Csinos nő volt, Dia szemében a legszebb, akit valaha látott.

Pincérnői fizetése, alkalmi munkája és az, amit fia keresett, együttesen sem volt nagyon sok, arra mégis adott, hogy a családról ne ríjon le a szegénység. Mindhárman szép ruhákban jártak, gondosan ápolt frizurával, cipőik soha nem voltak elnyűttek, sőt, még arra is odafigyelt, hogy egy megfelelő táska, ékszer vagy sál tegye divatossá megjelenésüket. Dia soha nem értette, hogy volt képes mindezt előteremteni, bár azt tudta, hogy anyja értesült minden akcióról, leárazásról, ismerte az összes használtruha-kereskedőt, és nem utolsósorban maga is meg tudott varrni egy-egy csinos darabot.

Dia kislányként elhatározta, sok pénze lesz, drága holmikban fog járni, és az anyjának a legmárkásabb ruhákat vásárolja meg. Viszont nem akart robotolni, és korán megöregedni, mint az anyja, ezért még tízéves sem volt, amikor ki jelentette, gazdag férje lesz.

Ő is csinos volt, és éppúgy tudott élni bájaival, ahogy azt az anyjától látta. Olyan eszköznek tekintette testét, amit pazarlás és álszentség lenne nem használni. De volt annyira igényes és önző, hogy csak akkor tegye ezt, ha örömét is leli benne.

Sosem gondolta az anyjáról, hogy prostituált lett volna, inkább úgy fogalmazott: miután elvált, gyakran váltogatta partnereit, akik voltak olyan helyzetben, hogy hálájuk jeléül megajándékozzák őt. Vehettek volna ékszert, bonbont, virágot, de inkább odaadták az árát.

Diának sem az ékszer, sem az ára nem kellett, ő az előbbre jutás vagy egyszerűen az örömszerzés érdekében volt kihívó. Azt azonban elhatározta, amint megismeri a férfit, aki kellően gazdag, és még tetszik is neki, örökre elcsavarja a fejét. És igen, mellette egy életen át prostituált lesz, igaz, egyetlen férfival, és remélhetőleg még élvezni is fogja.

– Az imént láttam Szonját bemenni a kapun – közölte Anna, figyelmen kívül hagyva a korábbi témát. Gondosan bezárta autóját, eltette kulcsait, és Dia társaságában a vendégeknek fenntartott parkolóból a repülőtér területére lépett.

– Nem mondod? Nem az utolsó pillanatban esik be a szertelen kislány? – ámult Dia.

– Ezt tőle kérdezd! Majd leszokik erről, és időben elindul…

– Legkésőbb akkor tanulja meg, ha elmegy nélküle egy járat. Nincs is annál kínosabb, mint amikor az orrod előtt száll fel a repülő – és Dia kacéran egy képzeletbeli repülő után intett.

– És még csak integetni sem tudnak neked szánakozó tekintettel, mint a vonatról – mosolygott vissza Anna.

Mint minden reggel, most is a kantinba vezetett első útjuk. Valóban, Szonja már ott volt, éppen Bambiját kortyolgatta. Sajátos látványt nyújtott a pultnál, ahol a hajózószemélyzet érkező és induló tagjai beszélgettek uniformisban. Köztük Szonja farmerban, rózsaszín blúzban, fehér kalapban és fehér szandálban, hátán egy hatalmas, rózsaszín hátizsákkal. A farmerján pedig… hímzett malacok díszelegtek. Helyes kis Malackák a Micimackóból.

– Helló, lányok! Miről maradtatok le! – lelkendezett, észrevéve Diát és Annát.

– Micsoda nadrág! – bökött felé Dia. – Hol lehet ilyenre szert tenni? Egy tigrisest bevállalnék – majd Tigrist imitálva beleharapott a levegőbe.

– Tényleg? Ha gondolod, utánanézek, van-e – örvendezett Szonja.

– Ugyan, drágám, csak vicceltem. Szóval miről maradtunk le?

– Emlékeztek arra a bizonyos New York-i esetre?

– Viccelsz? – így Dia. – Alig várom, hogy együtt repüljek azzal a bizonyos kapitánnyal.

– Oké. Szóval, fegyelmi lett belőle. Még a feketedobozt is meghallgatták – suttogta Szonja a híreket.

– Tényleg? Azt nem csak katasztrófa esetén hallgatják le? – kérdezte Dia.

– Dehogy – mondta gyorsan Dani, miközben ledobálta egy székre a cuccait. Kivételesen ő érkezett utolsónak. – A hanganyagot mindennap letöltik, ez előírás. Rajta van minden, ami elhangzik a pilótakabinban. Vissza lehet ellenőrizni a járatot és természetesen minden mást is, ami nem kapcsolódik szorosan a repüléshez.

– De hülyék ezek! – forgatta Dia a szemét. – Mi a francért nem kapcsolták ki? Gondolom, ki lehet kapcsolni.

– Ki – folytatta még mindig Dani. – De szabálytalan.

– Szopni nem az?

– Dia! – Anna még mindig megrökönyödött Dia sajátos stílusán.

– Hát, nem tudom, melyik súlyosabb bűn – nevetett Dani.

– Egyébként is, sokat nem beszélhettek, hisz a csaj szája tele volt – magyarázott Dia néhány pajzán mozdulat kíséretében.

– Azt pedig nem tudhatjuk, hogy a kapitány közben nem fújta-e fel a robot pilótát. Értitek, magának.

– Jaj, szörnyűek vagytok! – méltatlankodott Anna, bár jobbnak látta, ha inkább viccesnek tekinti ezt a diskurzust, mint felháborítónak.

– Szonja, van még valami híred?

– Nincs – folytatta Szonja. – Ennél többet nem hallottam.

A négy barát sok mindenről beszélt az előadások alatt, előtt és után, de mióta úgy érezték, elnyerték egymás bizalmát, azóta a leggyakrabban előkerülő téma a szerelem volt. Bár Anna e téren sokkal nehezebben nyílt meg társainál, ő is kíváncsian hallgatta a többieket. Annyira különböztek egymástól… jobban már nem is különbözhettek volna. Két dologban hasonlítottak csupán: hamarosan kiképzett légi kísérők lesznek, és mind a négyen a párjukat keresik. Csak hát más-más szempontok alapján.

– Ha nem csúszol le, nem repülhetsz! Hallottad – Anna őszintén biztatta Danit, aki a repülőgép-szimulátor nyitott ajtajában, mintegy hat méter magasan, a felfújható vészcsúszda tetején hezitált, ugorjon-e, vagy sem.

– Dani, légy férfi! – hangzott az oktatói instrukció. Dani a lányokra nézett, és megvonta a vállát.

– Ez nem az én műfajom – kacsintott.

– Viccelhetünk, de ha ég mögötted a gép, kilencven másodperced lesz kimenekíteni az utasokat, aztán neked is ugranod kell – az oktató olyan lelkesedéssel sarkallta az újoncokat az imitált evakuálásra, akár egy edző a futballistákat a kapura támadásra. A hangulathoz pedig minden adott volt: egy katasztrófa hangjai CD-ről, az egészségre nem káros, de mindent elhomályosító füst és egy hajcsár, aki sürgető vezényszavaival pánikhangulatot teremtett. Ő volt az oktató.

– Abban a szituációban persze senki nem gondolkodik, mert az életösztön erősebb, de neked hitelesnek kell lenned! – folytatta. – A te kezedben van az ő életük. Te diktálod az ütemet, te mutatod meg az irányt, te nyitod ki az ajtókat és az ablakokat, rajtad áll, kitör-e a pánik, tőled függ, elég-e a kilencven másodperc, hogy százkilencven fő elhagyhassa ezt a lángokba borult vasmadarat. Úgyhogy szedd össze magad, és ugorj!

És Dani ugrott. Összekulcsolta két kezét a mellkasán, enyhén előredőlt, jobb lábát előrelendítette, és a gép ajtajának küszöbéről a mélységbe lépett. Pillanatokon belül már csúszott is lefelé a meredek csúszdán. Kinyitotta szemét, ami leendő kollégái tekintetével találkozott. Leért. Ketten elkapták a könyökénél, és már talpra is állt.

– Nem is volt veszélyes – mondta enyhén remegő hangon.

– Te is eltitkoltad, hogy tériszonyod van? – kérdezte a mellette álló srác, aki már túlesett a csúszáson.

– Na, ja. Hú, fentről nagyon meredeknek tűnt! Szinte függőleges a csúszda. A filmeken mindig olyan könnyedén csúsznak le a színészek.

– Tuti, hogy ott csalnak, és hosszú, lankás csúszdán huppannak le.

– Vagy kaszkadőr ugrik.

– Elég a fecsegésből, vissza a törzsbe, új szituáció, a végén vésznyitás és ugrás – kiáltott az oktató a fedélzetről.

– Ezt nem hiszem el! Megint? – nyafogott Dia. – Azt hittem, végre lecibálhatjuk magunkról ezt a hacukát – rángatta meg anorákját, amely mindenkinek kötelező viselet volt a vészcsúszda csatoktól, övektől, tűsarkaktól való megóvása érdekében.

– Tetszik valaki a csapatból? – kérdezte váratlanul Szonja Annát, miközben lépcsőztek felfelé a szimulátorba.

– Úgy érted, a tizenhárom fő közül, akikből eleve mi négyen kilőve, továbbá van még hat lány? Nem. Egyik sem az esetem – mosolygott Anna.

– Szerinted az a srác nem meleg? – bökött Szonja a fejével a csúszdánál ácsorgó farmeres fiú felé, aki épp a szemüvegét törölgette.

– Nem tudom, Szonja, talán erről Danit kellene megkérdezned.

– Miről is? – kérdezte a nyomukban slattyogó srác.

– Arról, hogy ő ott… szóval szerinted homokos?

– Ó, csak nem belezúgtál? – ugratta Dani Szonját.

– Na, ne már! Most miért nem válaszolsz? Nyilván meleg. Ez az én formám.

– Én ezt nem mondtam.

– Danika, én nem tudom, mit csinálok veled.

– Most mi bajod, semmi rosszat nem tettem, csak azt mondtam, én nem állítom sem azt, hogy meleg, sem azt, hogy nem az!

– Hát éppen ez az! Miért nem árulod el? – Szonja nem színlelt dühvel kérlelte Danit.

– Na jó, ha gondolod, megkérdezem – ezzel Dani már el is indult vizsgálatuk tárgya felé.

– Mit csinálsz, te bolond? – ragadta meg Szonja Dani karját. – Hát nem tudod?

– Honnan tudnám? – A kérdés hallatán Szonja értetlen arccal nézett rá. – Te minden nem homokosról tudod, hogy heteró? – folytatta Dani. – Hiszen te heteró vagy. Ugyanis így, kizárásos alapon tudnod kell, ki meleg.

– De honnan tudnám?

– És én honnan tudnám?

– Ja… – Szonjának leesett.

– Miről csevegtek? – Dia elsőként esett túl második ugrásán, így hamar le is vette az általa gusztustalannak ítélt gyakorlóruhát. Bravúros gyorsasággal találta meg az elrejtett játék babát az ülés alatt a besötétített, füstös szimulátorban, majd könnyedén emelte meg a majd ötvenkilós vészkijárati ablakot, és csúszott le a csúszdán. Közben hibátlanul diktálta a vezényszavakat a képzelt utasoknak: „Öveket kicsatolni! Evakuálni! Erre, erre! Ugorj és csússz!!!” Az oktató megdicsérte, ami egyet jelentett az öltöző célbavételével. Úgy rángatta le magáról az anorákját, mintha pókok mászkálnának benne.

– Éppen azt elemzi Szonja és Dani, felismerik-e a melegek a többi meleget. És, hogy ő – mutatott Anna a szóban forgó fiúra – meleg-e.

– Azt nem tudom, hogy felismerik-e őket, viszont én igen. Emlékszel? – fordult Danihoz.

– Ami azt illeti, nem voltál benne biztos.

– Dehogynem, csak tudni akartam, vállalod-e. Különben, felvetésetekre válaszolva, szerintem megfigyelés kérdése az egész. Kiket és mely testtájukat nézi meg az illető… A kérdéses személyről bizton állíthatom, hogy a lányokat szereti. Ugyanis le nem veszi a szemét a melleimről.

– Ebben lehet valami, bár szerintem ebben a teremben egész nap nézegethetnél engem, nem hinném, hogy kiderülne a testbeszédemből, hogy a pasikra bukom – nézett körül Dani, a jelen lévő férfiakra utalva.

– Abból nem, de olyan barátnősen csacsogsz a lányokkal, ahogy csak a melegek tudnak.

– Tényleg? – ámult el Dani. Ez a megfigyelés meglepte. – Erre nem is gondoltam…

– Na, csak nem bántottalak meg? – bökte oldalba Dia.

– Dehogy, csak meglepődtem, ennyi.

– Különben ez tök jó – folyt bele Szonja. – Egy nő és egy pasi között sosem alakulhat ki igazán barátság, de ha az egyik meleg, akkor nincs kísértés.

– Miért ne alakulhatna ki barátság? A legjobb barátom egy fiú. Tizennégy éves korom óta ismerem, és szinte nem volt még olyan hét, amikor ne találkoztunk és beszéltünk volna meg mindent. Ő a legjobb barátom – mondta szelíden Anna.

– Joggal merül fel a kérdés: nem meleg a barátod?

– Nem.

– És nem is szerelmes beléd tizennégy éves kora óta?

– Nem, dehogy.

– Pedig valami biztosan nem kerek – szögezte le Dia.

Lehet-e barátság férfi és nő között? Örök kérdés. Az egyik csakhamar… vagy némi idő elteltével szerelmes lesz. De legalábbis megkívánja a másikat. Ha nem, akkor ez az egyiket előbb vagy utóbb elkezdi zavarni. Nem is beszélve a barátok párjáról, férjéről, feleségéről. Ők elhiszik-e, hogy azok ketten valóban csak barátok? És a féltékenység máris rányomja bélyegét a barátságra. És amikor az egyik valóban beleszeret a másikba? Barátságuk érdekében titkolózni fog? Hol itt az őszinte kapcsolat? Vagy bevallja a másiknak? Ettől a pillanattól már nem beszélhetünk barátságról.

Annát bántotta Dia megjegyzése, és még másnap sem tudott napirendre térni felette.

– Dia, véleményem szerint tele vagy előítéletekkel, és túl hamar mondasz ítéletet – vágott bele egy nagy levegővétel után, miközben délutáni kávéjukat iszogatták a repülőtér mellett. Nem volt szokása vitába bocsátkozni, pláne azt kezdeményezni, de úgy érezte, erre most nyomós oka van. A lelke diktálta így.

– Ezt a letolást most miért kapom? – vonta fel szemöldökét Dia.

– Erik a legjobb barátom, gyerekkorom óta. Nem meleg, és minden kerek – ahogy te fogalmaztál – vele kapcsolatban.

– Ó, hát még mindig ezen rágódsz?

– Nem rágódom, csak nem szeretem, ha valaki olyasvalamiről alkot véleményt, amiről nincsenek információi.

– Anna, árulj el nekem valamit. Miért bánt ez téged ennyire? Nem szoktál visszatérni ezekre az ügyekre. Nem lehet, hogy bele trafáltam valamibe, amit te is érzel, csak magad előtt is titkolsz? Hm?

– Nem. És kérlek, lépjünk túl ezen a témán.

– Oké, oké, de emlékeztetlek, te hoztad fel újra.

– Beavattok, miről van szó? – kérdezte Szonja. – Ez még mindig a „lehet-e barátság férfi és nő között” téma?

– Aha. És szerintem nem lehet. Volt nekem egy nagyon jó barátom. Még gimiből. Neki is lett barátnője, nekem is pasim. Aztán egy csúnya szakítás után az ő vállán sírtam ki magam. Megnyugtatott – Dia itt kis hatásszünetet tartott.

– Tippeljek? – vágott közbe Dani.

– Hát, jó helyen kapiskálsz. Egy őrületeset szeretkeztünk. Én már reggelre kihevertem a bánatom, ő pedig szakított a barátnőjével.

– És mi lett a vége? – érdeklődött Szonja.

– Néhány hónap után rádöbbentünk, hogy a kapcsolatunk csak a szexről szól. Akkor még csak tizenkilenc éves voltam. Többet akartam. Mára rájöttem, hogy nem árt, ha az embernek van a tarsolyában egy ilyen kapcsolat. Bármikor elővehető.

– Dia, olyan szörnyűségeket mondasz – csóválta a fejét Anna.

– De hiszen ez a valóság! – Dia lezseren vállat vont. – Persze azóta se láttuk egymást.

– Ó, de szomorú! – sopánkodott Szonja.

– Lányok, én mit mondhatnék? Nekem bizony vannak barátnőim. És elhiszitek, hogy még egyiket sem kívántam meg soha? De ők sem engem! – vigyorgott Dani.

– És pasi barátod van? Úgy értem, barátként, nem párként – érdeklődött Szonja.

– Hát persze. A haverjaim nem melegek, azaz a nőket szeretik. Értitek? Szóval őket sem kívánom meg, és ők sem engem.

– Basszus, neked könnyebb dolgod van, mint nekünk. Mindkét nemből mazsolázhatsz, gond nélkül.

– Hát, igen. No, de ha egy meleg pasival próbálnék barátkozni…

– Abból mi lenne? – kérdezte Anna óvatosan.

– Abból, drágám, két egymásnak feszülő, szőrös segg.

– Dani! – Anna még a szemét is becsukta, fülét is befogta, Dani viszont jól szórakozott a lány megrökönyödésén.

– Ettől függetlenül nekem van egy barátom, aki fiú, és nem meleg – vette vissza a szót Szonja. – Viszont lényegesen idősebb nálam. Ez a biztosíték.

– Hol biztosíték ez?! Lehet, hogy számodra elképzelhetetlen, de egy idős pasi biztosan szívesen rád ugrana – nevetett Dia.

– Hát, lehet, de tudja, hogy a korombelieket szeretem.

Szonja személyiségén öt ember karaktere hagyott nyomott. Legidősebb fivéréé, aki bölcsészként kóborolt a világban, és ábrándozásra tanította húgát. Második fivéréé, aki matematikusként kutatta az élet nagy kérdéseit, húgának a szétszórtság mintáját mutatva. Harmadik fivéréé, aki színészként hódította a nőket, és ruhákat tervezett, húga előtt pedig a reménytelen szerelem elszenvedőjét alakította. Apjáé, aki festőként nehezen boldogult, és az ízlés sajátos értelmezését képviselte, valamint anyjáé, aki pszichológusként praktizált, és mérhetetlen empátiával vette magára és szórta szét otthonában betegei bolondériáit.

Persze Szonja válogathatott volna családja becsesebb tulajdonságai között is, de ő jó érzékkel vette át azon vonásokat, melyek cserfességével és megjelenésével párosulva felerősítették egymást: így lett ő a család túlrajzolt mintapéldánya.

– Én hiszek az örök szerelemben. Még megtalálhatom az igazit, amíg fiatal vagyok. Anyám is élete első szerelméhez ment hozzá – folytatta Szonja ábrándozva.

– Nem akarlak kizökkenteni rózsaszín álomvilágodból, de szeretném felhívni rá a figyelmed, hogy az „is” szó használata nem volt helyénvaló – magyarázta Dani komolyságot színlelve.

– Nem értelek, bocs – rángatta vállát Szonja kamaszosan.

– Azt mondtad, „anyám is az első szerelméhez ment hozzá”. Nos, ha jól értelek, te naponta túlesel egy újabb szerelmen.

– Gúnyolódhatsz, Dani, de ez cseppet sem vicces. Huszonegy éves vagyok. És még szűz…

– Micsoda??? – kapta fel Dia a fejét. – A te korodban? Meg őrültél? Kinek tartogatod? Neked már nem is hártyád van, hanem… hanem bőrredőd…

– Dia, kérlek – csitította Anna. – Ne légy közönséges.

– De tényleg, mire vársz? – Dia figyelmen kívül hagyta Anna megjegyzését.

– A nagy Őre – sütötte le a szemét Szonja. – Vagy, hogy is mondjam, valakire, akivel eljuthatok odáig.

– Mi olyan bonyolult ebben? Megtetszik, magadra rántod, reccs és helló. Nem hiszem, hogy bármelyik pasi tiltakozna, ha közölnéd vele a szándékodat – diktált flegmán Dia.

– Ez nem ilyen egyszerű. Nem akarom érzelmek nélkül…

– Ugyan! Én tizenöt éves voltam. A bátyám haverjai lógtak nálunk. Egy ideig a szobámban tanultam, de olyan jókat röhigcséltek, hogy szórakoztatóbbnak találtam csatlakozni hozzájuk. Valami filmet néztek. Anyám dolgozott. Kicsit ittak is a srácok. Aztán késő éjjel elaludtunk a kanapén, a földön… Én egy helyes fazonra dőlve ébredtem, és mindenem zsibbadt volt. Felszisszentem. Erre ő felébredt. Mondtam neki, mi a helyzet. Szolgálatkészen megmasszírozta a vállam, a nyakam, végig a gerincem mentén. Nagyon jó érzés volt, megborzongtam. Ő észrevette. Kérdezte, csináltam-e már. Mondtam, hogy nem. Aztán átmentünk a szobámba, és megtörtént.

– És élvezted? – kérdezte Dani.

– Még csak nem is emlékszem, mindössze arra, hogy végig azt kérte, legyek halk, és hogy a bátyám meg ne tudja.

– És nem gondoltad meg magad közben? Nem féltél? – kérdezte óvatosan Szonja.

– Nem. Kívántam, akartam, kíváncsi voltam. De ügyetlen. Ő hamar elment, én pedig ott feküdtem hanyatt, és bár örültem, hogy ilyen nagylányos dolgot csináltam, nem éreztem kielégülést.

– Hisz nem is tudtad, milyen az. Talán még túl korai volt ez, azért nem lehetett igazi élmény.

– De tudtam, Anna, mert magamat ekkorra már felfedeztem.

– Ó. – Anna zavarba jött. Gondolhatta volna, hogy Dia már akkor felvilágosult lehetett, amikor ő még a babaházával foglalatoskodott.

– Tizenöt évesen – ámuldozott Szonja. – Tizenöt évesen én még fel sem fogtam, hogy nő vagyok, vagy leszek. Még játszottam, apám mellett ültem, és néztem, amint fest, no meg a bátyám zavaros nőügyeinek történeteit hallgattam. Elmúltam tizennyolc, amikor először tetszett meg egy srác a suliból. Azóta sokan megtetszettek. Ennél több azonban még nem történt.

Észre sem vették, mennyire elszaladt az idő. Lassan megéheztek. Ám mielőtt arról döntöttek volna, továbbálljanak-e egy közös vacsorára, vagy mindenki megy, amerre lát, Dani is megszólalt.

– Ha már ti belevágtatok, én is beavatlak benneteket – kezdte. – Én tizenhét éves voltam. A nővérem házibulit rendezett otthon. Rám szállt az egyik barátnője…

– Mi?! Te egy nővel voltál először? – Dia teljesen elképedt.

– Hát, igen. Ne higgyétek, hogy olyan egyszerű elfogadni, ha más vagy, mint a többiek. Nos, én is bizonyítékot akartam magamnak.

– És megkaptad? – kérdezte Anna.

– Nem. Tizenhét éves koromig egyetlen lány sem tetszett még meg. Tizenhét évesen lefeküdtem eggyel, de nem éreztem semmit. Majd azt kérdeztem magamtól: lehet, hogy idáig egyszerűen csak nem találkoztam a megfelelő lánnyal? Lehet, hogy egyszerűen csak ez a lány nem tetszett? De a valóság az volt, hogy alaposan szemügyre vettem a pasikat, és kívántam, hogy megérintsenek. Egyre világosabbá vált számomra, belőlem a férfiak váltják ki azokat az érzelmeket, amiket a haverjaimnál a nők.

– Több nőd nem is volt? – firtatta Szonja.

– De. Még kettő. Az egyik igazi profi – sóhajtott Dani. – Gondoltam, egy életem, egy halálom, majd így kiderül az igazság. Végül ő volt az, aki kimondta. Látott már ezt-azt, szóval kicsit beszélgettünk, rávezetett a dolgok lényegére.

– És ettől fogva vállaltad?

– Áh – rázta meg a fejét. – Ez nem ilyen egyszerű. Majd egy évem ment rá arra, hogy elfogadjam magam, megbékéljek a helyzettel. Tudjátok, elsősorban miért? Mások véleményétől tartottam, értitek, a coming out után. Mit szólnak majd a szüleim, a nővérem, a haverok. Nekem, önmagam felé elég lett volna a felismerés, a teljes bizonyosság. A többi a környezetemnek szólt.

Dani tisztességes, átlagos családban nőtt fel. Nővérével ketten voltak testvérek. Apja jogász, anyja óvónő volt. Tökéletes családmodell hatott a gyerekekre. Egészen Dani tízéves koráig, amikor fény derült egy titokra. Miután túltette magát a fájdalmas igazságon, életük visszatért a normál kerékvágásba. Hétvégeken kirándultak, esténként közös vacsora, nagy családi beszélgetések, szóval minden adott volt, hogy a gyerekek szüleik példáját kövessék. Nővére esetében ez így is történt. Két gyermeke van, és boldog házasságban él. De Dani…

Tizenkilenc éves volt, amikor színt vallott szüleinek. Karácsonykor. A vacsoránál Danit arról kérdezte a nővére, udvarol-e valakinek. „Igen” – válaszolta. „Tényleg? És nem is mesélsz róla? Hogy hívják, ki ő?” – lelkendezett a nővére. „Gregnek hívják. Angol. Pesten tanul” – válaszolta Dani.

Könnyebben ment, mint gondolta. Néhány szó elég volt ahhoz, hogy végre kimondja, vagy legalábbis tudassa, hányadán áll a szerelemmel. Ezzel persze nem volt lezárva a téma, és valójában ő sem így tervezte mássága tálalását: mindenesetre az első, a legnehezebb lépésen túljutott.

Szerette volna felvezetni vallomását, amiben biztosítja a szüleit, hogy ők erről nem tehetnek, hogy erről senki nem tehet. Azt is tervezte, mond néhány adatot, hány meleg él Európában, és mesél azokról a genetikai kutatásokról, amiket a témában olvasott. Ehelyett kiejtette a kedvese nevét, amiből egyértelműen kiderült minden.

De még mielőtt teljesen fellélegezhetett volna, az édesanyja megkérdezte: „A Greg a Georgina becézése?” Hát mégsem ment könnyen. A kínos csend után a szülei szemében még felvillant a remény. „Nem, Anyám, ő Gregory. Gregory Alan Shaw” – oszlatott el minden kétséget Dani. Ezt követően a csend végleg beállt. Úgy tűnt, örökre. Dani úgy érezte, a családja és közte olyan rohamosan nő a szakadék, mint egy felgyorsított földhasadás. Senki nem szólt többet azon az estén. Sem hozzá, sem egymáshoz. Mindenki személyes empátiájával vagy éppen ellenszenvével, előítéletével vagy szeretetével rendezgette gondolatait, csalódottságát, elkeseredését, mentségeit és megoldását. Mindezek közül egyvalami hiányzott: a megoldás. Ezt azonban egyedül Dani tudta. Itt nem elhatározásról, döntésről, szokásról, hóbortról volt szó, hanem egy tényről. Ő ilyen. Ő meleg. Ő a pasikat szereti. Homoszexuális. Buzi. Ratyi. Köcsög. Más. Nem lesz apa, a szülei nem lesznek nagyszülők, a nővére nem lesz nagynéni. Mindezen lehet rágódni, lehet sírni, lehet dühöngeni, de ez a tényeken mit sem változtat.

Két és fél év múlva kapta meg Dani a diplomáját. Reklámmenedzser lett. Ekkor már külön élt szüleitől. Elmentek a diplomaosztó utáni vacsorára. „És majd bemutatod Greget?” – kérdezte az anyja. Mégsem tartott örökké a csend. Bár Greg ekkor már sehol sem volt, Dani együtt élt Péterrel. A haverok és a nővére, akik biztosították szeretetükről Danit, már ismerték.

Másnap négyesben vacsoráztak a szüleivel. Nem volt egy jó hangulatú este, de együtt voltak. Hiányzott a bolondozás meg a csacsogás. Volt helyette zavart beszélgetés, kínos mosolygás és néhány ősz hajszál a szülei fején, ráncok a homlokukon. Egyedül ő maradt az, aki volt. Ő soha nem volt más, ilyennek született. Önmaga őszinte elfogadásával egyedül maradt.

– Te meg mit bámulsz? – kérdezte egy reggel Szonja Diát.

– Ha megfordulsz, magad is láthatod.

Szonja megfordult, de kérdésére nem kapott választ. Az oktatói épület mellé néhány perccel korábban két minibusz érkezett. Körülbelül négyjáratnyi személyzet szállt ki belőle, és vette magához bőröndjét, majd eltűntek a főépületben, hogy átöltözzenek.

– Állítólag Kínából jöttek – ámult Dia.

– Mindnyájan? – csodálkozott Szonja, miközben leesett neki, mi érdekli Diát.

– Igen. Itt egy „öreg” azt mondta, hogy eleve dupla létszámmal repülnek egy európai járathoz képest, és egy váltószemélyzetet is cserélnek. Ők utasülésben utaznak.

– Hát ennek meg mi értelme van?

– Pont tőlem kérdezed? Valami munkaidő dolog, kint is van egy személyzet, vagy talán kettő is, nem tudom. De nem is ez érdekel. Ez egyszerre nyolc pilótát jelent a fedélzeten.

– És, ha jól számolom, húsz stuvit.

– Az mindegy. Nyolc pilótával összezárva tízezer méteren…

– És húsz stuvival. Dia, mire akarsz kilyukadni? – értetlenkedett Szonja.

– Ó, te gyerek! Egyszerre nyolc potenciális kanról van szó, és te nem érted, miről beszélek? – Dia megrázta magát, és játékosan Szonja felé legyintett. – Tanulnod kell még, kislány.

– Dia, utálom, ha ilyen vagy. – Szonjának nem jutott más eszébe, amivel megvédhette volna magát. De ismerte már annyira Diát, hogy ne sértődjék meg. Sokat húzták egymást, de nem bántásképpen.

– Kezd elegem lenni ebből a kiképzősdiből. Repülni akarok!

– Szárnyalni, mint a madár, igaz? – folyt bele a beszélgetésbe Dani is. – Emlékeztetnélek, évek is eltelhetnek, mire hosszú távú járatra kerülsz. A többin pedig csak két pilóta van.

– Ne légy gonosz illúzióromboló, Dani!

– Anna hol van? – érdeklődött Szonja, amikor észrevette, hogy elérkezett az idő megkeresni a tantermüket.

– Hm. A késés nem jellemző rá. Várjunk még, aztán hívjuk fel – javasolta Dia.

Ezen a napon végre elegánsan üldögélhettek a padokban, elő adásokat hallgatva. Bár Dia szerint ezek nem ígérkeztek túl izgalmasnak. Légi jog, meteorológia és repülés-egészségügy.

– Láttátok az órarendet? Egy héten át lesz egészségügy. Vajon van fedélzeti szike is?

– Jaj, Dani, én nem bírom a vért! – sápítozott Szonja.

– Pedig a te dolgod lesz egy szülés levezetése a levegőben.

– Átadom neked, ha egy járaton leszünk.

– Én az újraélesztést vállalom – és Dia szájával úgy csücsörített, mint aki éppen csókot lehel a halottra.

– Rendben van, drágám, de két dolgot elárulnék ezzel kapcsolatban – magyarázta Dani. – Egyrészt az újraélesztések zöme nem a pilótakabinban zajlik. Másrészt csak a filmekben illesztik össze az érintettek ajkaikat, ami aztán újraéledés esetén csókká alakul. A valóságban a delikvens orrát kapjuk be.

– Pfuj! – Dia undora ezúttal valós volt. – Azt hiszem, meghagyom neked. Engem már csak két dolog éltet ezek után.

– És mi az? Hátha nekem is erőt ad – örvendezett Szonja.

– Nyakunkon a záróvizsga, aztán végre kilőnek az űrbe.

– Szerényebben! – nevetett Dani.

– Miért, talán nem a csillagos ég a határ?

– Nyertél. Ez így van, minden szempontból. De mi a másik dolog?

– A bál. A vizsga másnapján.

– Lehet, hogy a mi tiszteletünkre rendezik éppen akkor?

– Szonja! – emelte Dia égnek a tekintetét. – Bár tudod, mit? Lehet.

– Végül is… van mit ünnepelniük, nem? A légitársaság még nem tudja, hogy mi voltunk a legjobb döntésük – tréfálkozott Dani.

– Mi négyen – erősítette meg Szonja.

– Hát hogyne. Igaz is, hol van Anna? – nézett körül Dani.

Anna, a pontosság megtestesítője, akihez órát lehetne igazítani, sőt, az ember a szívverését mérheti vele, ezúttal közel tíz perce késett. Már mindenki az előadóteremben ült, az oktató, akivel idáig még nem találkoztak, éppen afelől érdeklődött, mindenki hiánytalanul megérkezett-e.

– Nem, én hiányosan – súgta Dani. – Micsoda idióta kérdés ez!

– Maradj már, inkább azt mondd meg, hallgassunk-e Annáról? – kérdezte Dia.

– Mi ne hívjuk fel rá a figyelmet. Talán a többiek sem szólnak. Lehet, hogy pár perc, és befut.

De Anna nem jött. Ebédszünetben Dia úgy döntött, felhívja. Meglepetésére Anna felvette a telefont, de a hangja felettébb szokatlanul csengett.

– Hú, te, adod itt a szendét, közben meg valami jó füstös helyen mulathattál az éjjel. Mesélj! – Dia a rekedt, álmatag hang hallatán valami szenvedélyes sztorira számított. Remélte, egyszer még kibújik a szög a zsákból, és kiderül Annáról, hogy mégsem olyan kis ártatlan.

– Dia, félreérted a helyzetet. Nem rúgtam ki a hámból. Fél óra, és ott vagyok. Remélem, elfogadnak egy fél nap hiányzást – magyarázkodott idegesen Anna.

– Ne aggódj, kidumálunk. De cserébe minden részlet érdekel.

Anna jobbnak látta, ha most nem vitatkozik. Nem gondolta, hogy ennyire el tud aludni. Még jó, hogy Dia telefonált. A lehető leggyorsabban összeszedte magát, és a repülés-egészségügyi elő adás kezdetére meg is érkezett.

– Délelőtt két remek előadásról maradtál le. Érdekes paragrafusokról, továbbá izgalmas felhőkről és légáramlatokról tanultunk. De ne parázz, mindenki hallgatott a hiányodról. Egyik előadó sem számolta le a létszámot. Aláírtuk helyetted a jelenlétit – súgta Dia. – De azt tudod, hogy most tartozol annyival, hogy minden szaftos részletet elmesélj az éjszakádról.

– Rendben van. A nap végén. Mindent. – Anna még nem tudta, mit fog mondani, de valamit biztosan kell. A barátai csaltak miatta.

– Helló, Anna, jól vagy? – kérdezte kávészünetben az egyik csoporttársuk. Ezek szerint mindenkinek feltűnt, hogy nem volt jelen délelőtt. De bízott a csoportban annyira, hogy csak nem buktatják le a neki falazó barátait.

– Ne izgulj már! – nyugtatta Dia. – Én írtam alá, mindenki más csak kussolt. Anna, mi bajod? Ez nem a hadsereg! Szerintem akkor se történik semmi, ha szóltunk volna, hogy hiányzol. Rosszul is lehet valaki. Nem fogja végigokádni a várost, csak hogy meghallgassa, milyen típusú légörvények léteznek. Egyébként már más is késett, az a Henriett nevű lány egy egész napra eltűnt. Nyugi!

Anna ideges volt. Már Diának is kezdett az az érzése támadni, hogy az elmúlt éjszaka valóban nem mulatozásról volt szó. De akkor mi történt?

Előadás után Anna majd összeesett a fáradtságtól.

– Megígérted!

– Dia, nézz rá! Holnap is van nap – Dani védelmezőn fogta át Anna vállát. – Haza tudsz menni? – fordult hozzá.

– Persze, kösz. Megyek is. Reggel találkozunk – ezzel el is tűnt. Dani, Dia és Szonja döbbenten álltak, utána nézve.

– Ha bármelyikünk így viselkedik, legyintünk. De Anna olyan fegyelmezett. Ő nem hangulatember – jegyezte meg aggódva Dani.

– Ő olyan egyforma. Kis amplitúdójú.4

– Hát, ez gyönyörű megfogalmazás volt, Dia – biccentett Dani. – De igazad van. Szóval, a lényeg, hogy aggódom. Valami baj lehet körülötte.

– Szerintem ne találgassunk, és főleg ne szekáljuk Annát! Talán holnap többet megtudunk – zárta le a kérdést Szonja, tőle szokatlan határozottsággal.

Azonban másnap sem tudtak meg semmit barátnőjük zaklatottságáról. És a következő napon sem. Anna pedig nem beszélt. Viszont jókedve és ereje lassan vissza tért, noha viselkedése rejtély maradt.

Jegyzetek

1Felnőttoktatással foglalkozó személy.

2Halon: hidrogént nem tartalmazó, tehát nem éghető vegyületcsoport.

3Ellenállás, engedetlenség.

4Amplitúdó: inga kilengése.

Tartalom

Első rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

Második rész

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

Harmadik rész

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

84. fejezet

85. fejezet

86. fejezet

87. fejezet

88. fejezet

89. fejezet

90. fejezet

91. fejezet

92. fejezet

93. fejezet

94. fejezet

95. fejezet

Epilógus

Utószó

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License