Tynak, életem értelmének.

Mindvégig az Isteni Terv része voltál.

Bevezetés

Földre szállt mennyország.

Talán te is fel tudsz idézni magadban olyan pillanatot az életedben, amikor effajta boldogság töltött el, és tökéletesen rendben voltál a világgal. Meglehet, egy szeretett személy is állt melletted mindeközben, egy bámulatosan szép környezetben. A lényeg, hogy a körülményektől függetlenül valamiféle teljességérzés volt ez. Úgy érezted, szoros közelség köt össze mindennel és mindenkivel körülötted. Egy csepp hiányérzeted sem volt.

Aztán megváltozott valami, és te visszazökkentél a valóságba.

Az élet már csak ilyen, nem igaz? Ha egy követ feldobnak, az egyszer le is esik. Minden csupán ideiglenes. Ami áldás, amennyiben alig várod, hogy véget érjen egy számodra nehéz időszak, ám átok is egyben, valahányszor elveszítesz valakit vagy valamit, akihez vagy amihez erősen ragaszkodtál.

Nem könnyű embernek lenni. Ironikusan a változás az egyedüli állandó az életünkben. A munkahelyek és a pénz jönnek és mennek. A kapcsolatok véget érnek. A test esendő, és szeretteink idővel elhunynak.

Miért nem adod hát fel, valahányszor úgy érzed, elérted életed újabb mélypontját?

Tovább küzdesz, mert a lelked mélyén érzed, nem lehet, hogy csak ennyiből álljon ez az egész. Ha vigyázva, apró lépésenként nyomulsz is előre, érzed, hogy az emberlét zűrössége mögött van valami jó, amiért érdemes élni.

És igazad van. Noha lényed emberi oldala talán nem ért egyet ezzel a vélekedéssel, egy másiknak szent meggyőződése, hogy nem ok nélkül vagyunk itt, és hogy az életnek igenis van értelme. A tudat egy szikrája lobbant lángra benned. Minden ellenkező vélemény ellenére ragyogóan fénylő lény vagy, aki azért jött ide, hogy a maga teljességében tapasztalja meg a testi létezést.

Ez a részed a lelked. Ez a tágas tudatállapot, amely tudja, hogy szerethető vagy, és örömre érdemes, semmi módon sem idegen tőled. Itt van veled, még a jelen pillanatban is, és minden beképzeltség vagy szerénykedés híján elismeri lényed csodálatos mivoltát.

Ne aggódj azonban akkor sem, ha első reakciód az iménti kijelentésre mord tagadás az ünneplés helyett. Nem vagy egyedül. Egyszerűen csak az emberi szűklátókörűség csapdájába estél.

Hát igen, nem több ez puszta szűklátókörűségnél.

A kollektív hiedelmünk – miszerint egyszerűen csak emberek vagyunk – feltétel nélküli elfogadása távol tartja tőlünk a földre szállt mennyországot. Meglett felnőtteket ijedező, figyeleméhes gyerekekké változtat, akik emiatt rendre rosszul döntenek. Zátonyra futtat kapcsolatokat, megmérgezi a munkahelyi légkört és aláássa az egészséget. Egyre az a nyomasztó érzés kísért, hogy valami hibádzik; nem teljes. A kétségbeesés gödrébe taszít, mert azt hisszük, eljön a vég, amikor a szív megszűnik dobogni.

Ez a világkép, ha hagyjuk, tüzes pokollá változtathatja bármelyikünk életét.

Ha úgy véled, rád nem vonatkozik mindez, olvasd végig az alábbi kijelentéseket. Gondold végig, mennyire érzed találónak egyiket vagy másikat.

• Nem kedveled a csendet, ezért zenével, tévézéssel vagy beszélgetéssel űzöd el.

• Túl sok édességet vagy alkoholt fogyasztasz, túl sok gyógyszert szedsz, túl sokszor járod a boltokat, vagy túl sokszor menekülsz egyéb hangulatjavító tevékenységbe, noha tudod, hogy ártalmadra van.

• Hamar felcsattansz, gyakran túlreagálod a dolgokat, vagy megmagyarázhatatlan dühroham kerít hatalmába.

• Elmenekülsz mások felfokozott érzelmei elől.

• Hiába nyugtat meg vagy biztat a környezeted, szégyenkezel, bűntudatot érzel, és értéktelennek tartod magad.

• Mindegy, milyen jól megy a sorod, eltölt az elégedetlenség érzése.

• Túlzottan kihatnak gondolataidra mások rád vonatkozó megjegyzései.

• Mások helyeslésére van szükséged ahhoz, hogy rendben legyél önmagaddal.

• Másokhoz hasonlítod önmagad, és gyakran érzed azt, hogy nem érsz fel hozzájuk.

• Félresöpröd a dicséretet, sőt egyenesen tiltakozol ellene.

• Egy vagy több eleve bukásra ítélt kapcsolatot tudsz már magad mögött.

• Idegesít, ha nem nézhetsz rá elég gyakran az e-mailjeidre, SMS-eidre vagy a közösségimédia-fiókjaidra.

• Állandó halálfélelemben élsz.

• Időnként eluralkodik rajtad az érzés: bár csatlakozhatnál elhunyt szeretteidhez!

Amennyiben bármelyik viselkedésformában magadra ismersz, ne aggódj – végtére is csak lényed emberi oldala ad ezzel hírt magáról.

Elég kimenned az utcára, hogy lásd, nem vagy egyedül önpusztításoddal és függőségeiddel. Nézz körül. Mit látsz? Szinte mindenki szorongat valamit a kezében, és leszegett fejjel bámul maga elé. Természetesen egyikük sem imádságnak szenteli figyelmét, hanem okostelefonjuk bálványozásának.

Tisztában vagy vele, miért esel pánikba, valahányszor nem találod készüléked? Azért, mert olyan kapcsolódást ígér, ami után minden földi halandó sóvárog: azzal kecsegtet, hogy megszünteti az ürességnek azt a mardosó érzését, ami soha nem hagy el bennünket.

Jól figyelj rám! Ember mivoltodban talán sebezhető és sebzett vagy, ám legmélyebb, leglényegibb valód teljes és hibátlan. Ennek az az oka, hogy nem csupán ember vagy, de hótiszta, makulátlan lélek is.

Azért keresed a kapcsolódást, mert valódi állapotod az osztatlan teljesség. A gond csak az, amikor magadon kívül keresed, ugyanis valójában belőled fakad; egy tapodtat sem kell hogy mozdulj érte.

MI VOLT AZ ÉN ÉBRESZTŐM?

Emberi gyarlóságokban soha nem szűkölködtem. A fenti lista szinte összes hibás viselkedésformáját kipipáltam. A haditengerészet tisztjeként ennek ellenére pályám üstökösként ívelt felfelé. A haditengerészet hadműveleti parancsnokának különleges asszisztenseként egy part menti egységet irányítottam, utolsó megbízásom alatt pedig az Egyesült Államok hadseregének egyik vezetője, a vezérkari főnökök egyesített bizottságának elnöke mellett szolgáltam szárnysegédként.

A külsőségeket tekintve tehát rendkívül sikeresnek tűnt az életem: elkísérhettem az elnököt a különgépén, az Air Force One-on; királyokkal és királynőkkel találkozhattam, és szupertitkos kongresszusi meghallgatásokon vettem részt. Húsz év szolgálat után vonultam vissza, ami alatt rengeteg érdeméremmel és kitüntetéssel halmoztak el.

Amint bizonyára te is, kedves olvasóm, első kézből tudod, a külső siker önmagában nem okoz belső elégedettséget. A szüleim úgy neveltek, hogy sem én, sem a testvéreim nem fejezhettünk ki mást, csak a pozitív érzelmeinket.

– Mondtam már, hogy nem vagy beteg! – hangzott a verdikt, valahányszor egyikünk vagy másikunk nem érezte jól magát.

Nem tudtam ezért, mihez kezdjek a bennem felgyülemlő félelemmel, haraggal, szégyennel vagy bűntudattal. A végén már vérprofiként fojtottam el a normális, családunkban mégis helytelennek nyilvánított érzelmeket. Azonban ha az ember fedőt tesz egy lábasra, amiben valami javában fortyog, megnő a gőz nyomása. Az én életemben ez kóros falánkságot eredményezett, ami évtizedekig megkeserítette a napjaimat. Ma már nem ural az evés kényszere, akkoriban azonban nem rendelkeztem a leküzdéséhez szükséges eszközökkel.

A haditengerészetnél gőzerővel hajtottam magam. Nehéz időket éltünk, de megtanultuk „lenyelni” a véleményünket.

Ez működött is mindaddig, amíg egy tizenkilenc terroristából álló csoport meg nem támadta a Világkereskedelmi Központot és a Pentagont, ahol történetesen az én irodám is volt.

A bizottság elnökének segédjeként épp úton voltunk aznap Európába, ahol Erzsébet királynő még azon a héten lovaggá ütötte volna a főnökömet. Alig szeltük át félig az Atlanti-óceánt, amikor értesültünk a terrorakcióról. Azonnal visszafordultunk.

Repülési útvonalunk miatt közvetlenül Manhattan felett haladt el a gépünk. Azt hiszem, jó munkát végeztem, amikor a légtérben akkor már utolsóként tartózkodó repülő fedélzetéről „lenyeltem” a magasból a látványt. A füstölgő épületre lenézve sikerült féken tartanom az érzelmeimet.

A légierő vadászgépeinek kíséretében folytattuk utunkat Washington D. C.-be, ahol a máskor tökéletes pázsiton keresztül egy eltérített gép motorjának darabkáit kerülgetve közeledtem a Pentagon felé. Azután csak némán álltam, úgy meredtem elképedten az épület oldalában tátongó lyukra, mit sem törődve közben a szívemen ütött sebbel.

Minden porcikámban átéreztem emberi kiszolgáltatottságomat, arra gondolva, hányan veszthették itt az életüket egyetlen pillanat leforgása alatt. Azt azonban nem engedtem meg magamnak, hogy meglátsszék rajtam, mit érzek. Mondhatni, dicséretesen fegyelmeztem magam. Később azzal a feladattal bíztak meg, hogy kísérjem el a terrortámadás áldozatainak hozzátartozóit egy zárt körű megemlékezésre. Rettentően megviselt testileg és érzelmileg egyaránt ennek a mértéktelenül nyers, kendőzetlen fájdalomnak a látványa, ami mindenféle érzelmi szelep nélkül tört ki a gyászolókból.

Az azt követő hetekben képtelen voltam anélkül a Pentagon csarnokába lépni, hogy ne gondoltam volna az élet törékenységére. Eldöntöttem, amint eljön nyugdíjaztatásom ideje, azonmód leszerelek, és egyetlen nappal sem maradok tovább. Szerencsére tökéletes volt az időzítés, és azóta sem bántam meg döntésemet.

Huszonnégy órán belül Tyjal, a férjemmel a szó szoros értelmében elvitorláztunk a naplementébe tizennégy méter hosszú szlúpunkon. Igen, persze, egy régi álmunk teljesült azzal, hogy napestig a vitorlásunkkal csavaroghattunk a nagyvilágban, igazság szerint azonban az életem elől menekültem.

Szó mi szó, idilli idők voltak ezek. Végighajóztunk az Egyesült Államok és Kanada keleti partja, valamint a Bahama-szigetek mentén. Az egész út két évig tartott. Legfőbb célunk is teljesült: átkeltünk az Atlanti-óceánon, majd tizennyolc varázslatos hetet töltöttünk a Földközi-tengeren.

Az élet azonban itt is utolért bennünket, és visszakényszerített minket a valóságba.

A horvát partok közelében haladtunk el éppen, amikor hírét vettük, hogy nevelt lányom, Ty hőn szeretett, legkisebbik lánya elment.

Legalábbis ezt a kifejezést használta a telefonban a vejem.

Elment? Mégis hova? Ez volt az első gondolat, ami a fejembe ötlött, jóllehet lényem egy része már tudta a választ. Mivel azonban képtelen voltam szembenézni az igazsággal, visszanyeltem a mondandómat. Vőm magyarázata aztán minden reményemet porrá zúzta.

Elmondta, hogy Susan, a haditengerészet őrmestere szolgálatra jelentkezve épp átkelt az osztagát elszállásoló hangár melletti repülőgép-kifutón. Ekkor villám csapott le a felhőtlenül kék égből, és halálra sújtotta. Épp hat hónapos terhes volt első gyermekükkel. Az orvosok hét órán keresztül próbálták feléleszteni, de nem tudták megmenteni sem őt, sem kisfiát, Liam Taylert.

A szeptember tizenegyedikei terrortámadás sokkjával ellentétben ez elől a csapás elől nem tudtam menekülni, és a fájdalmamat sem sikerült némán lenyelnem. Susan élettelen teste láttán majd’ megszakadt a szívem. Ugyanakkor ez a pillanat idézte elő bennem a gyökeres változást.

Susan holtteste aligha emlékeztetett arra az életvidám fiatalasszonyra, aki annyira kedves volt a szívemnek. A gyász ködén át is érzékeltem, hogy amit személyiségnek nevezünk, jóval több földi porhüvelyünknél, és elpusztíthatatlan. Fikarcnyi kétségem sem maradt ebben a sorsfordító pillanatban, hogy testünk mindössze edénye az örök Létezésnek, amely mindnyájunkat megelevenít.

Megvilágosodásom túlmutatott emberi értelmem határain, hiába hagyatkoztam arra egész életemben a katonai ranglétra megmászása során. Valósággal lefegyverezte védelmemet, és cáfolhatatlan tudást költöztetett a szívembe arról, hogy a halál nem létezésünk végpontja.

Tudtam, hogy az a valaki, akit huszonhét éven át Susannek neveztem, egy ragyogóan sugárzó, fenséges lélek. Mint mi mindannyian, ő is azért érkezett erre a világra, hogy a szeretet és az öröm forrása legyen.

Tudtam, hogy ha valamiképp szóba szeretnék állni Susannel jelenlegi formájában, kénytelen leszek meditáláshoz folyamodni. Fogalmam sincs, miért éreztem úgy, hogy a meditáció segít a helyzetemen, ugyanis addig a pontig soha nem ültem le, hogy csendben meditáljak, sőt nem is foglalkoztam soha ilyesmivel, egyszeriben mégis megéreztem, merre tovább.

Küldetésem lett. Reggelente némán letelepedtem, és magamban arra kértem Susant, jelenítse meg magát előttem. Nem is sejtettem ekkor még, hogy mindeközben olyan útra léptem, amely gyökeresen más volt addigi életemhez képest.

Végül sikerült kapcsolatba lépnem Susannel. Első könnyes egymásra találásunkat egy médium közvetítette, aki semmit sem tudott családunk veszteségéről. Nem ismerte a nevünket, sem egyéb nyomra vezető részleteket. Egy, a húszas éveiben járó fiatal nőt írt le, aki hirtelen halált halt, és barna egyenruhában jelent meg számunkra. Ezután újabb megdöbbentő információkkal támasztotta alá, hogy valóban Susant idézte meg. Közölte például, hogy a nő egy újszülött kisfiút is hozott magával a szellemvilágból, hogy megmutassa nekünk.

Ez a szeánsz feje tetejére állította addigi világképemet. Napokig kábult révületben jártam-keltem. Eszerint Susan nem halt meg igazán? Tényleg létezne egy anyagot nélkülöző világ? Hosszan vívódtam, miként egyeztessem össze tagadhatatlannak vélt felfedezéseimet addigi életem tanult tudásával. Valamivel később, egy emlékezetes reggelen, ülő meditációm során végre elértem célomat, és meghallottam egy hangot, amely kétségkívül Susané volt:

– Szia, Suzanne! – mondta olyan természetesen, mintha egy rövid kiruccanásról tért volna vissza.

Ezután hosszan sorolta, ki mindenkit üdvözöl a családból. Amikor megkértem, bizonyítsa be, hogy megjelenése nem csupán a képzeletem szüleménye, három olyan apróságot közölt velem a vér szerinti anyjáról, amiről semmiképpen nem tudhattam.

Elsőként elmondta, hogy az anyja macskája beteg. Aztán azt, hogy az utóbbi két napban folyton létrát keresett, hogy karácsonyi égőket aggathasson ki a lakásban egész évre. Ty volt felesége később igazolta eme szokatlan közlések valóságtartalmát. Susan első látogatását aztán számtalan másik követte. Mindez arról győzte meg szívünket és elménket, hogy szeretett Susanünk továbbra is szerves része az életünknek.

Ettől a naptól fogva szorgalmasan dolgoztam, hogy ne csak vele találjak hangot, de más elhunytakkal is. Rájöttem, ez lelkem hivatása. A magam részéről gyógyítással igyekeztem meghálálni, hogy a Susant oly érzékletesen megidéző médium kiutat mutatott családunknak.

Manapság nem csupán megboldogultakkal beszélgetek a világunkat elkerítő fátyol túloldaláról, de olyan entitásokkal is, akiket többségünk jobb híján angyaloknak vagy tanítómestereknek neveznek. 2010 óta ezek a bölcs lények világosították meg mindennapjaimat üzeneteikkel és hosszas médiumi közvetítéseim során annak a valóságnak igazi természetéről, amelyből valamennyien származunk.

Tanításaik kiállták az idő próbáját. Tőlük tudtam meg, hogy a tudat túlterjed fizikai valónk határain, ők pedig ehhez szólnak. Azért tűnt számomra hitelesnek a mondandójuk, mert a lényünk legmélyén rejtező lelket szólították meg.

Előző foglalkozásom révén abban a kitüntetésben volt részem, hogy a hazámat szolgálhattam. Közben azonban a kétségbeesés bugyrait is megjártam, és olyan kiútra találtam, amelynek létezéséről sejtelmem sem volt, míg katonai egyenruhát viseltem. Az győzött meg végérvényesen arról, hogy testet öltött lelkek vagyunk, hogy minden, amit ekkortájt tapasztaltam, egy földi érzékszervek számára felfoghatatlan dimenzió vagy létsík létezéséről tanúskodott.

Tudom, mit jelentenek az emberlét korlátai: ürességet, elveszettségérzést és megkeseredést. Mostanság azonban előfordul, hogy csordultig megtölt az életöröm és a szeretet. Megtiszteltetésnek veszem, hogy magasabb rendű tudatállapotok felé kalauzolhatlak, aminek köszönhetően te is megtapasztalhatod azt a derűt és örömöt, aminek előjogával már születésed óta rendelkezel.

MAGAD VAGY A CSODA

Az azóta eltelt évek alatt, mióta spirituális oktatóként tevénykedem, ezreknek segítettem ráébredni valódi természetükre, és változtattam meg az életüket. Hogy egy tisztább képet kapj róla, miben és mennyire lehet segítségedre a könyvembe foglalt tanítás és eszközrendszer, engedd meg, hogy máig legjobb tanítványomról beszéljek neked.

Brenda Bollmann Baker egy hatvanas évei elején járó tanár és iskolai adminisztrátor volt. Nyugdíjba vonulásához közeledve érthetetlen megszállottság kerítette hatalmába: mindent meg akart tudni a túlvilági életről. Amikor meglátta a hirdetést, miszerint a helyi Unity templomban tartok előadást, kijelentette a partnerének:

– Ott a helyünk!

2015-ben ő is ott ült hallgatóim között az Arizona állambeli Phoenixben, bár ekkor még nem ismertem őt. Amint a program véget ért, menekülőre fogta, mint egy rémült őzike, én azonban még ekkor sem figyeltem fel rá.

Két nap múlva kaptam tőle egy e-mailt. Elnézést kért a tolakodásért, és hozzátette, hogy soha életében nem írt még szerzőnek. Most azonban A szív ajándékai néven futó előadásaim egyike annyira lenyűgözte, hogy kénytelen a tudtomra adni.

Úgy éreztem, találó volt az előadásom címe, ugyanis Brenda úgy érezte, majd’ szétreped az évek során a szíve köré öltött védőpáncél. A templom padjában érezte hosszú évek óta először, hogy valaki meglátta, milyen is ő valójában. Sajnos azonban ezt kívánta a legkevésbé magának.

Megtermett nő volt, és ha épp nem külseje miatt szegeződtek rá szempárok, akkor feltűnő személyisége miatt. Barátai és kollégái szókimondó nőszemélynek tartották, akinek alaposan felvágták a nyelvét. Ez azonban mind csak álca, magyarázta az e-mailben, ugyanis ezzel leplezi örök félelmét, hogy talán más is úgy tekint rá, mint ő a tükörben önnön magára, és meglátják benne a rútságot, hogy az ő szavaival éljek.

Vívódása még gyerekkorában kezdődött. Kitűnő tanuló volt, szülei azonban többre tartották a külsejét, mint az eredményeit. Apja, egy köztiszteletben álló lelkipásztor, ugyan a szeretetet hirdette, azonban Brendának csakis gúny és elutasítás volt az osztályrésze felmenőitől életének legsebezhetőbb időszakában. Bánatát evéssel enyhítette, lelke fájdalmait pedig drogokkal tompította. Nemegyszer az öngyilkosság gondolata is megkísértette.

Az a Brenda, aki hozzám fordult, gyűlölte önmagát. Zsigeri, szinte kézzelfogható érzelmi állapotként írta le lelki állapotát.

Brenda érzelmi kitörését olvasva váratlanul megéreztem Szanajának nevezett szellemkalauzaim jelenlétét. Az kérték tőlem, közvetítsem üzenetüket Brenda felé. Hasonlóra addig mindössze egyszer került sor egy idegennel szemben. Elővettem hát magnómat, hogy szóról szóra rögzíthessem mondandójukat, majd kiterjesztett tudatállapotba helyezkedtem.

Az üzenet Brenda életének olyan eseményeit is említette, amelyekről nem írt a levelében. Szellemvezetőim szerint emésztési panaszait nála is az okozta, hogy túl sokáig „nyelte le” fájdalmas érzelmeit. Ezzel együtt fokozatosan személyes erejét is felemésztette. Szanaja aztán részletesen felsorolta Brenda testi panaszait és életviteli gondjait, amiket akkor se tudott volna senki részletesebben leírni, ha folyton madártávlatból figyeli az életét és mindennapjait.

Szanaja ezután konkrét tanácsokkal és módszerekkel hozakodott elő lelki fejlődésének elősegítésére, ráadásul egy mantrát is ajánlottak neki a folyamat felgyorsítására.

A szellemvilág üzenete mindkettőnket meglepett pontosságával. Brenda minden részletet személyre szabottnak talált. Az utasításokat megszívlelve indult el a gyógyulás útján. Aki csak ismerte, talán mind elcsodálkozott, miért kiabálta előttük világgá, hogy: Szabad vagyok! Ő és én azonban tudtuk, a szellemvilág ajándéka ez a mondat, amelyet annak reményében kapott, hogy higgyen ebben, és egy nap el is érje ezt az állapotot.

Érzelmei elfojtásának következményei azonban egy idő után megmutatkoztak azon a szervén, amely Szanaja diagnózisa szerint is leginkább hajlott a megbetegedésre. 2018. május 9-én hajózott át Brenda a túlpartra, miután rövid ideig tartó, bár annál hősiesebb csatát vívott az epevezetékrákkal.

Az évek alatt jól összebarátkoztunk. Levelezéseink és beszélgetéseink tele voltak vidámsággal. Ég és föld volt a különbség a kezdetekhez képest, de az öngyűlölet hosszúra nyúló évei után nem sok ideje maradt szegénynek a felszabadulásra.

Ismeretségünk elején bemutattam egy másik nagyszerű embernek, Lynette Setzkornnak. Meglepően hasonló volt a kettejük háttere: Brendához hasonlóan Lynette is érzelmi béklyóival küszködött, továbbá mindkettejük öngyűlöletének közös alapját a gyermekkori vallásos neveltetés jelentette. Oly szoros és mély barátság alakult ki közöttük, hogy akik csak ismerték, játékosan mind Brenette-ként emlegették a párost.

Országjáró turném során mindenhová követtek, és valamennyi prezentációmon meg workshopomon részt vettek. Tréfából „első számú stalkereimnek” nevezték magukat. Megtisztelő volt számomra, hogy ennyire lelkesen követtek, és megoszthattam lelkes tanítványaimmal földöntúli segítőim bölcsességét és útmutatását.

Mindaz, amit megtanultak tőlem, párosítva az általuk szorgosan végzett lelki munkálatokkal, rendkívüli módon felgyorsította érzelmi és lelki gyógyulásukat. Apránként bár, de Brenda „Szabad vagyok!” mantrája mindkettejük valóságává vált.

Lynette ideje nagy részét Brendánál töltötte barátnője életének utolsó évében, és gondját viselte. Vég nélküli beszélgetéseket folytattak a túlvilágról, és arról, miként függ össze minden a világon. Lynette ez idő alatt nem győzte dicsérni Brendát, mennyire szépségesnek tartja mind kívül, mind belül. Betegsége ellenére valósággal kivirult a dicsérő szavak hallatán, melyek balzsamként enyhítették fájdalmait. Végre érezhette, milyen az, ha megbecsülik.

Lynette az utolsó óráján is mellette volt. Legnagyobb meglepetésemre még aznap, halálának estéjén megéreztem Brenda jelenlétét, ami olyan erőteljesen jelentkezett, mintha valóban, fizikailag ott lett volna mellettem. Természetesen a legkevésbé sem ért váratlanul, hogy viszontlátom, az viszont annál inkább, hogy mindössze hat órával a halála után sor került erre.

Olyan tisztán és érthetően hallottam a hangját, mintha telefonon keresztül beszélt volna hozzám:

– Lynette mindenkinek azt híreszteli, hogy elmentem, de valójában továbbra is itt vagyok, Suzanne! – hallatta hangját a fejemben.

Kristálytiszta szavai annyira megdöbbentettek, hogy azonnal felkaptam az iPademet, és elkezdtem szóról szóra begépelni a beszélgetésünket. Kétség sem fért hozzá, hogy az ő hangját hallottam; még a rá jellemző nagyszájú és pimasz hanglejtés sem hiányzott. Szinte láttam magam előtt mókás, már-már túlartikulált arckifejezéseit és viccesnek szánt kézmozdulatait.

Csak annyira vontam el a figyelmem a billentyűzetről, hogy odaszóljak Tynak:

– Most ne zavarj egy darabig! Brendával beszélek.

Férjem értetlenül bámult rám, hiszen alig néhány órával azelőtt értesítettek minket Brenda haláláról.

Barátnőmet szemlátomást egy cseppet sem lassította le, hogy átkerült a másvilágra, mert amint készen álltam, hogy folytassam szavai rögzítését, máris folytatta közlendőjét:

– Itt vagyok, Suzanne! Itt, az orrod előtt. Elém tárul megannyi épület és a tengerpart; mostantól azt látok, amit csak akarok. Akár mindőtöket is.

Tudtam, hogy a „mindőtök” a rokon lelkű tagokból álló Facebook-csoportra vonatkozik, amelyet Lynette-tel hoztak létre. Souls Awakening, azaz a Lelkek Ébredésének nevezték magukat. Csoportjuk oszlopos tagjai közül hárman is Brenda köré gyűltek, hogy elárasszák szeretetükkel, és vigasszal szolgáljanak életének utolsó napjaiban.

Tudatában voltam, hogy azok, akik még nem tapasztalták meg a dimenziók közötti kapcsolatfelvételt, kételkednek majd a beszélgetés hitelességében, amit egy halott nővel folytattam, ezért a következő néma üzenetet küldtem Brendának:

– Bizonyítékokra lenne szükségem, hogy mások is higgyenek nekem.

A jelek szerint meg sem hallotta a szavaimat. Helyette zavartalanul, lelkendezve folytatta:

– Holnap este partit rendezünk, úgy ám!

Tudtam, hogy azt szeretné tőlem, ha összehívnám a Lelkek Ébredése csoportot egy online gyűlésre, ugyanis arra készült, hogy megossza velük átkelése részleteit, és engem választott ki közvetítőnek.

– Ez nagyon fontos dolog! – jelentette ki, majd képtelennek tűnő mozdulattal hátranyúlt, mintha megigazítana valamit a jobb vállán. – Hogy tetszik a boám?

– Hogy mi van? – kérdeztem, miközben ámuldozva gépeltem. Ennek a kérdésnek nem volt semmi értelme.

Gépelés közben azonban végig az motoszkált a fejemben, hogy valahogyan ez a titokzatos kérdés bizonyítékul szolgálhat ottlétének igazolására. Mivel érzékelte gondolatomat, Brenda azon nyomban felvilágosított, hogy drága barátnőnk, Lynette érteni fogja, mire célzott.

– Kizárólag a társaság kedvéért viselem – mondta.

Brenda ezután még mesélt egy keveset arról, milyen egyszerűen ment az átkelés a másvilágba, aztán visszavonult. Két utolsó, rövid mondattal búcsúzott, ami mintha az egész életét magába foglalta volna:

– Minden a szeretetről szól, Suzanne. Ebben mindvégig igazunk volt.

Visszavonulása után rögvest megmutattam Tynak imént lepötyögött beszélgetésünket. Egy haditengerészeti romboló nyugdíjazott kapitányaként minden oka megvolt, hogy ne higgye el: Brenda az imént ellátogatott hozzám a túlvilágból. Tudta azonban, milyen rigorózusan ragaszkodom a szavahihetőséghez és a tiszteletteljességhez, ha a szellemekkel való kommunikációról van szó. Éveken át tanúja volt, hogy csupa olyasmi történik körülöttem, amire egyszerűen nincs más magyarázat – találóan NMM-eseményeknek hívom ezeket. Idővel aztán ő is hinni kezdett benne, hogy képesek hírt adni magukról a fátyol túloldaláról a lelkek.

Izgatottan számoltam be a furcsa mondatról, aminek meglehet, csakis Lynette ismeri a tényleges jelentését. Biztos voltam benne, hogy ez az apróság már magában elég ahhoz, hogy igazoljam Brenda váratlan látogatását. Fogalmam sem volt róla, valójában milyen mély jelentést hordozott magában ez a rejtélyesnek hangzó, rövid kérdés.

Mivel már későre járt, nem akartam felcsörgetni Lynette-et, ezért inkább e-mailben küldtem el neki a beszélgetésünk szövegét. A levelemben persze megkérdeztem tőle, van-e bármi jelentősége a boának, mert ha igen, az azt jelentené, hogy barátnőnk részben továbbra is velünk maradt.

Hajnali fél háromkor felriadtam. Mialatt szemem hozzászokott a sötéthez, felidéztem magamban Brenda váratlan látogatását. Tyra sandítottam, aki továbbra is az igazak álmát aludta mellettem. Haboztam, felkeljek-e. Nem akartam őt is felzavarni, de tudnom kellett, elolvasta-e Lynette a levelemet. A mobilom az éjjeliszekrényen, közvetlenül az ágyunk mellett hevert, így odanyúltam érte, és megnyitottam a postafiókomat. Hunyorogva próbáltam kisilabizálni az e-mailjeimet, mert az olvasószemüvegem nélkül elég rosszul látok. Nagy nehezen végül megakadt a szemem Lynette válaszüzenetén, aminek tárgya ugyanaz volt, mint az én korábbi e-mailemé.

A válaszra klikkelve gond nélkül elolvastam az első sort, ugyanis rendkívül kurta volt, és csupa nagybetűből állt:

EGEK! Aztán így folytatódott: Folyton arra kért, ismételjem el neki újra meg újra a boa történetét, ami már a legkorábbi beszélgetéseinkben is jelen volt.

Barátságunk három évében egy szót sem hallottam minderről, és most libabőrös lettem ijedtemben.

Korábban, tudod, sokat beszéltünk arról, nem köntös vagy kabát-e a földi létünk, amit aztán idővel levetünk. Az igazat megvallva, többnyire csak én pártoltam ezt az elképzelést. El is meséltem neki egy történetet annak bizonyságaként, hogy itteni életünk csupán színjáték, és az igazi a túlvilágon kezdődik. Brenda odavolt ezért a történetért. Szó szerint imádta. A minap megkért rá, írjam le neki, hogy megoszthassa veled is, amikor a hó végén rádióinterjút készítesz vele. Csak hát… előbb érkezett el az utolsó órája, mint vártuk.

Szomorú mosollyal olvastam, ahogy Lynette Brenda haláláról írt. Barátnője ugyanis beleegyezett egy élő, rádiós interjúba, aminek keretein belül a spirituális Felébredésbe vetett hitéről beszélt volna, illetve arról, hogyan adott erőt neki ahhoz, hogy szembenézzen halálos kimenetelű betegségével. Erősnek mutatta magát, és mind úgy éreztük, hogy biztosan képes lesz folytatni a küzdelmet, a műsor napjáig legalábbis mindenképpen. Sajnáltam, hogy elmaradt az interjú, és nem oszthatta meg bölcsességeit, amikkel a hozzá hasonló nagy betegeket bátoríthatta volna.

Azonban ahogy folytattam Lynette e-mailjének olvasását, kezdtem úgy érezni, hogy egy Brenda minden földi tapasztalatánál sokkal nagyszabásúbb üzenet körvonalazódik előttem:

Egyszer meséltem neki arról a nyárról, amelyet New York Cityben töltöttünk a családommal. Hat-hét évesen teljesen elbűvölt a Gábor Zsazsa és Gábor Éva személyét övező felhajtás. Egy átlagos lány voltam, aki egy oklahomai kisvárosban nőtt fel, így az én szememben mesebeli hercegnőnek tűntek mindketten.

Egy késő éjszaka gyalog mentünk a családommal a szállásunkra. Egy színház mellett haladtunk el, ahogy végigsétáltunk a Broadwayen. Valami darabot játszhattak, vagy varieté műsor mehetett, nem emlékszem pontosan. Egyedül arra figyeltem fel, hogy Zsazsa is fellépett, de a rá jellemző csillogás nélkül. A plakát alapján úgy tűnt, közönséges nőszeméllyé vedlett vissza; Hamupipőkére emlékeztetett, aki a fényűző bál után hazament, hogy tovább súrolja a padlót otthon, és tűrje gonosz mostohatestvérei basáskodását. Egy világ omlott össze bennem. Úgy éreztem, ő már nem is az a Zsazsa, akit annyira csodáltam.

Miközben továbbsétáltunk, hirtelen feltárult egy mellékbejárat ajtaja, és ő maga lépett ki rajta. Csodálatosan festett, felszerelkezve a „zsazsaság” teljes kelléktárával: sugárzóan szőke, tökéletesre fésült hajával; csillogó, flitteres estélyijében, nyaka körül egy vaskos, tollas boával.

Szinte odalebegett a rá váró limuzinhoz, és a következő pillanatban már el is tűnt a szemünk elől. Mágikus pillanat volt ez számomra. E miatt a történet miatt vetettem fel Brendának, hogy szerintem ilyen mindannyiunk élete is: lehetünk bár mosónők, görnyedezhetünk a földeken, dolgozhatunk tanárként vagy szociális munkásként, ám utolsó lélegzetvételünket követően, minekutána legördült a függöny életünk színpadán, mi is egy mellékbejáraton át távozunk, mint ahogy Zsazsa is tette, hogy aztán ismét régi pompánkban tündökölhessünk.

Elvontam tekintetem a telefonom képernyőjéről, és szívből jövő köszönetet mondtam Brendának fantasztikus üzenetéért. Ezer más apróságot megoszthatott volna velem életéből, amivel igazolhattam volna látogatását a fátylon túlról. Ehelyett egy látszólag értelmetlen kérdést tett fel, amivel fontos üzenetet küldött az emberiség számára:

Tetszik a boám? Mindannyian színészek vagyunk az élet színpadán. A test, amelyben lakozunk, csupán a jelmezünk. Egy napon, miután legördül a függöny, mind levetjük a maszkot felsőbbrendű énünkről, és visszatérünk eredeti nagyságunkhoz.

Tovább olvastam Lynette levelét. Szavaiból kitűnt, hogy ő is zseniálisnak tartotta, hogy pont ezt a kérdést tette fel Brenda.

Azt akarta tudtunkra adni, hogy ő is épp olyan, mint Zsazsa. Tüneményes teremtés, maga a tökély… még annál is istenibb jelenség, mint amilyen a színdarab során volt.

A boatörténet tanulsága óriási: Brenda azt üzente vele a minket a túlvilágtól elválasztó fátyol másik oldaláról, hogy a halál mint olyan nem létezik, következésképpen soha igazán el sem válunk egymástól. Mi, akiknek minden tapasztalását áthatja a tudatosság, bensőségesen kötődünk az emberek közösségéhez. Elválaszthatatlanok vagyunk annak a tiszta energiának a lüktető tengerétől, ahonnan mindenfajta teremtőerő származik.

Ennek a testét levetkezett léleknek a megerősített látogatása tehát tanúságtétele annak, hogy a test csupán egy jelmez, melyet levetkezhetünk, miután a színdarab, amelyben szerepeltünk, véget ér. Szó, mi szó: magad vagy a csoda – ez Brenda történetének tanulsága. Elképesztően zseniális húzásnak tartom, hogy egy boát használt Brenda arra, hogy közölje velünk az üzenetét.

KÉSZÜLJ FEL A NAGY ÁTALAKULÁSRA

Mennyiben változna meg az életed, ha megbizonyosodnál róla, hogy jelen történeted csupán egyetlen aspektusa multidimenzionális lényednek? Ha átfogóbb nézőpontból tekintve önmagadra behatóbb felismerésekre jutnál? Ha mélyebben átéreznéd rokonságodat a lét egészével, és ezért nem szűnő derű lenne a jutalmad?

Te, a lélek, ugyanis pontosan ezért érkeztél ide. Tudtad, hogy jó és rossz tapasztalatok egyaránt várnak rád, és nem leszel híján a kihívásoknak. Arra is számíthattál, hogy annyira vakká tesz az emberléttel járó csőlátás, hogy elfeledkezel valódi természetedről, ami maga a megnyilvánuló, önmagát kifejező Tudat.

Köszöntelek hát a Föld Iskolában. Nem egy elszigetelt, ablaktalan osztályteremben ülsz, ahol vagy átmész a vizsgán, vagy elhasalsz. Sokkal inkább hasonlít egy művészeti iskolára, ahol belevetheted magad a dolgok sűrűjébe, és bepiszkíthatod a kezed, hogy egy gyönyörű szép műalkotást hozz létre.

A gond csak az, hogy ha elfeledkezünk lélek mivoltunkról, hajlamosak vagyunk a kelleténél jobban bepiszkolni magunkat és környezetünket a Föld Iskolában.

Brenda Baker azonban eltakarította ezt az említett koszt a távozása előtt; úgy is mondhatnám, kitüntetéssel diplomázott. Ezután pedig nyomban tudtunkra adta, hogy lehetünk akármennyire sebzettek, mindannyiunknak megadatik a lehetőség, hogy a legtöbbet hozzuk ki itt töltött időnkből.

Könyvem a lélek válasza a földi kihívásokra. Annak megmutatására szolgál, hogyan válthatsz át az elégedetlenség és elszigeteltség érzéséről annak elfogadására, hogy egy intelligens, kreatív, jóindulatú univerzum része vagy, és minden pillanatodat szerető gondviselés irányítja. Fokozottabb jelenlétedet fenntartva, és a fátylon túli útmutatásokat követve képes leszel olyan döntések meghozására, amelyek felsőbbrendű énedhez igazodnak, és elhozzák számodra a céltudatos létezés örömét.

Albert Einsteinnek igaza volt, amikor kijelentette a 20. században, hogy egyetlen probléma sem oldható meg ugyanazon a tudatossági szinten, mint amelyen keletkezett. A történelem folyvást önmagát ismétli, mivel az emberek többsége nem hajlandó szintet lépni konfliktusai feloldására.

Ideje, hogy igent mondjunk, amit én a 21. század spiritualizmusának nevezek. Ehhez fel kell frissítenünk világlátásunkat a tudat és a valóság természetére vonatkozó legújabb tudományos felismerésekkel. Ez utóbbiak – elődeink spirituális tudásához társulva – azt sugallják, hogy valamennyien kapcsolatban állunk egymással, egy, az általunk ismert világnál magasabb szinten.

A legtöbb önfejlesztő könyv az emberi természetből indul ki, ami nagy tévedés, hiszen egyszerre vagyunk földi emberek és földöntúli lelkek. Elmulasztják megtanítani, hogyan férkőzzünk a Forrás közelébe, amely mindig ott lesz nekünk, és soha nem vezet félre.

Ez a kötet más. Nem egy újabb önfejlesztő kiadvány. Sokkal inkább egy „felsőbbrendű tudatot fejlesztő” könyv, ami átformálja nézeteidet, és rámutat, hogyan tekints a kihívásokra a lélek perspektívájából, hogy ezáltal eljuthass a kincset érő válaszokhoz. Kalauzul szolgál egy tudatosan az isteni erőhöz kapcsolódó, és az által vezérelt élethez.

Az önfejlesztő könyvekkel ellentétben azt vallja, hogy mélyebb értelemben nincs benned semmi hiba. Amennyiben nem értesz ezzel egyet, annyira belegabalyodtál már az emberlét kuszaságába, hogy elfelejtetted, ki is vagy valójában. Ez a felsőbbrendű kalauzoktól származó magasabb szintű útmutató rá kíván ébreszteni alapvető kettősségedre, hogy egyszerre vagy földi ember és lélek.