Lorraine Heath

Botrányos házasság

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jan Nowasky, 2020, - Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: The Earl Takes A Fancy

(HarperCollins Publishers LLC, New York, U.S.A).

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

Nyomtatásban megjelent: 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-326-4

- Borítókép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került

felhasználásra.

- A szerző fotója: Kayla Marie Photography

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Előhang

London

1854

A fájás gyorsan és keményen jött.

Ettie Trewlove levegő után kapkodva szorította pocakjára a kezét, miután elejtette a levessel teli merőkanalat. A kanál az összekarcolódott tölgyfa asztalon landolt, a leves pedig az asszony legidősebb gyermekére fröccsent, aki a tányérját tartotta. Egész nap kínozták a fájások, de eddig ez volt a legélesebb, és Ettie érezte, ahogy a nedvesség lecsurog a lábán.

– Mick, menj, hívd ide Mrs. Winterst! Siess!

A fiú, akit egy tizennégy évvel korábbi éjszaka közepén bíztak az asszony gondjaira, késlekedés nélkül sietett ki az ajtón, hogy megkeresse a bábát. A többi gyerek – három fiú és egy lány – tágra nyílt szemmel meredt az anyjukra. Ettie biztatóan rájuk mosolygott.

– Saját magatoknak kell szednetek, aztán menjetek ki a kertbe enni. Maradjatok ott, amíg értetek nem jövök – mondta nekik, aztán lassan bebotorkált a hálószobájába. Miközben az ingvállát igyekezett kigombolni, halk lépteket hallott meg maga mögött. Hátrapillantott a válla fölött, és biztatóan a lányára mosolygott. – Menj, Gillie, fogadj szót!

– Itt maradok. – A lány csökönyösen összeszorította az ajkát, aztán a szekrényhez lépett. Már majdnem tizenhárom év telt el azóta, hogy Ettie a fonott kosárba fektetett, pokrócba csavart kislányt megtalálta a verandáján. De hát minden gyerekét csak letették nála, így vagy úgy. Gillie elővett egy hálóinget, és odanyújtotta az anyjának.

Ettie megadóan felsóhajtott, mert a lánya volt a legmakacsabb az összes gyereke közül.

– Amíg Mrs. Winters ide nem ér.

Mire a kifulladt Mick lihegve visszaért, az asszony már hálóingben feküdt az ágyában, és két újabb fájást vészelt át sikoltozás nélkül, de egyre nehezebben tudott uralkodni magán.

– Egy másik szülésnél segít – jelentette be Mick olyan ünnepélyes komolysággal, mintha azt adta volna hírül, hogy a bába meghalt.

– Nos, jól van. – Ettie félrehajtotta a takarót. – Az lesz a legjobb, ha forralok egy kis vizet.

– Majd mi megcsináljuk. – Gillie nyugodt kifejezést erőltetett az arcára, de a szeméből sütő félelmet nem tudta elleplezni.

– Meg tudom csinálni, szívem.

– Csak mondd meg, mit tegyünk.

És Ettie így tett. Négy órával később pedig már a karjában tartotta a leggyönyörűbb kisbabát, akit valaha is látott. Az asszony finoman végigfuttatta az ujjait a sötét hajon, közben pedig szomorúan gondolt vissza a két kisbabára, akiket a férjének szült, valamint az édes örömre, amelyet a születésükkor érzett. Aztán Michael meghalt, nem sokkal később pedig a kicsik is követték. Ettie ezután kezdett el fattyakat befogadni, hogy keressen egy kis pénzt. Most pedig megint volt egy saját gyermeke is.

– Nem nevezed el? – kérdezte Gillie.

– Fancy. Mert egy nap majd nem fog olyan mocsokban élni, mint az anyja, hanem hozzámegy egy elegáns férfihoz, lesz egy elegáns háza, és elegáns életet fog élni. – Az asszony melegen az őt körülvevő öt gyerekre mosolygott. – Mindnyájatoknak elegáns élete lesz.

1. fejezet

London

1873

Egy ember életét két esemény fogja közre: a születése és a halála. A köztes időszakot számos jeles pillanat tarkítja, Rosemont grófja számára azonban mindezek közöl csak háromnak volt jelentősége: a napnak, amikor megnősült, az éjszakának, amikor a felesége meghalt, valamint a reggelnek, amikor az asszony kikelt a sírból, és rászabadította a poklot az életére.

A férfi a könyvtárában ült az íróasztalánál, kinyitotta az újságot, amelyet a komornyikja kötelességtudóan kivasalt, és ismételten elolvasta a levelet, amely három nappal korábban elvette az étvágyát a reggelinél.

London nemes hölgyeinek:

Mély fájdalommal, ugyanakkor hatalmas reményekkel telve fogalmazom eme levelet. A tény, hogy most a soraimat olvassák, drága hölgyeim, azt jelenti, hogy pontosan egy év telt el a halálom óta. Mind tudjuk, hogy az urak ritkán tartják be a kétéves gyászidőszakot, míg a hölgyek sokkal elkötelezettebb szívűek, és jobban ragaszkodnak a Társaság szigorú szabályainak betartásához.

A magam részéről örülök neki, hogy a férfiakkal szemben megengedőbbek vagyunk, mert azt szeretném, ha az én Rosemontom a lehető legrövidebb ideig szomorkodna, és lenne híján egy nő vigaszt nyújtó társaságának. Ezért aztán, drága hölgyeim, arra kérem önöket, hogy vessenek véget a szomorúságának, és csalják elő a mosolyát.

Mert tudják, az én vonzalmamat is a mosolya ébresztette fel először.

Sokáig kellett várni erre a mosolyra, de amikor végre eljött, teljesen levett a lábamról, és meglágyította annak a férfinak a kiállását, akin időnként túlságosan is eluralkodik a büszkesége. Nem könnyű őt szeretni, én azonban szerettem, mert olyan oldalát is láttam, amelyet csak kevesen.

Megfésülte a hajamat, megmasszírozta a lábamat, és eleven szenvedéllyel nemcsak felolvasott, hanem írt is nekem költeményeket. Ah, drága hölgyeim, a hangja megnyugtató bariton, a vonásai szemet gyönyörködtetőek, a válla pedig hihetetlenül vigasztaló, amikor szükségem volt egy helyre, ahol kisírhatom magam. A tekintete sosem kalandozott el… nos, kivéve talán, ha meglátott egy cukrászdát. A citromos golyót egyszerűen imádja.

A hibáim ellenére ő volt a világ leghűségesebb és legállhatatosabb férje. Nyerjék el a szívét és ezzel együtt az életre szóló boldogságot!

Legőszintébb hívük,

Rosemont megboldogult grófnéja

Ahányszor csak elolvasta, a szemenszedett hazugság minden alkalommal maró gúnyként hasított bele a gróf szívébe. A felesége sosem szerette őt. Egy egészen kicsit sem.

Egy a királynő által lovaggá ütött iparos lányaként Elise nemesemberhez akart hozzámenni, és már tizenkilenc éves korában pontosan tudta, hogyan éljen a csábítás eszközeivel. A férfi nem kételkedett abban, hogy a mosolya vonzotta a lányt – ez legalább igaz volt –, ahogy abban sem, hogy az alig egy évvel korábban megörökölt címe legalább ekkora vonzerővel bírt. Akkoriban mindössze huszonhárom éves volt, és teljesen rabul ejtette a lány szépsége, az incselkedő tekintet, amely izgalmas kalandokat és a gondok elől való menedéket ígért. Amikor Elise találkára hívta az üvegházba egy bál alkalmával, amelyet a férfi férjezett nővérének vidéki birtokán tartottak, ő lelkesen engedelmeskedett. Miután a lány apja felemelt szoknyával, illetve letolt nadrággal rajtakapta őket, villámgyorsan az oltár előtt találták magukat, a lány szemében a lebukás pillanatában felvillanó diadalmas kifejezés azonban elárulta a férfinak, hogy bizony rászedték.

Kemény lecke volt, nagy árat kellett megfizetnie, és megesküdött magának, hogy többé sosem esik áldozatul a női praktikáknak.

Az a házasság, amely nélkülözi a bizalmat, nem igazi házasság. Az első két évben egyáltalán nem bíztak egymásban, és az idejüket is egymástól külön töltötték, a férfi vidéken, a nő a városban. Rosemont egyáltalán nem igyekezett teherbe ejteni a feleségét. A vágyai kialudtak az üvegházban, és komoly erőfeszítésébe került, amikor eleget akart tenni házastársi kötelezettségeinek. A harmadik, egyben utolsó évben szinte sosem hagyta magára a nőt, akit leterített a rák. Elise listát készített azokról a dolgokról, amelyeket már sosem fog megtenni. Nem fogadta örömmel a halált, és ez így is volt rendjén. Huszonkét éves nő volt, akinek a haja sosem fog megőszülni, és akinek az arca sosem fog ráncosodni.

A levele azonban összezavarta a férfit. Miért fáradozott azzal, hogy megírja és megjelentesse? Talán enyhíteni akart a bűntudatán, amiért csapdába csalta őt? Mivel nagyon is tisztában volt a nő csalárd természetével, nem érthette szó szerint a levelét, de akkor viszont mit akarhatott elérni? Az alapján, amit a levél megjelenése óta megtapasztalt, elképzelhető, hogy a nő egyszerűen csak a lehető legtöbb kellemetlenséget akarta okozni neki. Mintha a házasságuk hidegsége nem lett volna elég büntetés azért, hogy beleesett a csapdájába.

A közeledő léptek hallatán a férfi fölnézett, és meglátta az ezüsttálcával a kezében közeledő komornyikját. A sudár termetű szolgáló, aki a halántékán már őszült, megállt a gazdája előtt, és egy kissé meghajolt.

– Uram, Lady Fontaine és a lánya érkeztek látogatóba.

Ingerültségében, amiért Elise ilyen kellemetlen helyzetbe hozta, a gróf lehunyta a szemét. A mai nap első látogatói. Még legalább egy tucatnyira számíthat, mielőtt a nap lenyugszik. Ha most azt mondatná, hogy nincs itthon, később térnének vissza. A férfi gondosan összehajtogatta az újságot, aztán fölállt.

– Küldessen teát a szalonba!

És ez így ment nap mint nap.

Eladósorban lévő fiatal lányok adták egymásnak a kilincset. És csak beszéltek, beszéltek. Verseket idéztek. Időnként énekeltek is. Élvezettel játszottak a zongoráján. Sétálni hívták őt a parkba, mintha valami vadászeb lenne, akinek ki kell nyújtóztatnia a lábait. Meghívták őt különböző vacsorákra, előadásokra, színházba, valamint kerti mulatságokra. Ígéreteket igyekeztek kicsikarni belőle, hogy keringőzni fog velük a hamarosan beinduló Szezon báljain. Hol az őt ért borzalmas veszteségen sajnálkoztak, hol pedig biztosították, hogy a boldogság elérhető közelségben van, csak ki kell nyújtania érte a karját – ők pedig boldogan lennének a grófnéi, és szívesen elkísérnék őt az úton, amelynek során felfedezi, milyen örömöket tartogat még a számára az élet, az igazságtalanságok ellenére, amelyekben eddig része volt.

A citromos golyó volt az utolsó csepp a pohárban. A levél megjelenése óta eltelt két hétben akkora mennyiséget kapott abból az átkozott süteményből, hogy saját cukrászdát nyithatott volna. Úgy érezte, ha még egyszer citromoscukor-illatot érez, megőrül.

Ezért aztán úgy döntött, hogy miután összecsomagolja a holmiját, és lezárja a londoni rezidenciáját, elindul nyugalmat keresni.

2. fejezet

A könyvesboltja fényezett tölgyfa pultjánál állva Fancy Trewlove ismét elolvasta a levelet, amelyet egy hónappal korábban vágott ki a Timesból. Rosemont grófnéjának szavai, amelyekkel a férje iránt érzett szerelmét ecsetelte, mélyen megérintették Fancy romantikus szívét, amelytől egyébként is kitelt, hogy egy olyan férfihoz kezdjen el vonzódni – a következő héten, amikor a lányt bemutatják majd a társaságban –, aki csak az ágyába akarja vinni, de elvenni nem szándékozik őt.

Mindössze tizenkilenc évesen Fancy nagyon is tudatában volt annak, hogy milyen a világ, és annak is, hogy a születése körülményei nem fogják egyengetni az útját, amikor majd be akar illeszkedni az arisztokrácia soraiba. A családja azonban elhatározta, hogy nemesemberhez fogja férjhez adni őt. A férfinek nemesi címmel kellett rendelkeznie. Nem másod- vagy harmad-, hanem elsőszülött fiúnak kellett lennie. Egy herceg lett volna a legmegfelelőbb, egy márki megfelelő, egy gróf elfogadható, egy vikomt… nos, ezt a lehetőséget jobb lenne elkerülni.

A születése pillanatában eldöntötték a sorsát, és azóta eltéríthetetlenül haladtak afelé, hogy beteljesítsék azt, de az általuk megtervezett életből hiányzott egy létfontosságú összetevő: a szerelem.

Fancy mindennél jobban vágyott a szerelemre. Ó, a családja persze szerette őt, efelől nem volt semmi kétsége, de ő olyan odaadás után sóvárgott, amelyről szonetteket írnak, egy olyan nagy szerelem után, amelyben az anyjának is része volt. Amikor Fancy még kislány volt, de már elég nagy ahhoz, hogy érdekelje, miért nincs férfi a háznál, egyszer összeszedte a bátorságát, és kérdezősködni kezdett az apja után. Az anyja könnyes szemmel mesélte el neki, hogyan szeretett bele egy csapattisztbe. Nem voltak házasok, amikor átadták magukat a szenvedélynek a férfi külföldre való indulásának előestéjén, de ő megígérte, hogy miután visszatér, elveszi Fancy anyját. A sors azonban közbeszólt, a tiszt pedig tragikus módon hősi halált halt a Krím-félsziget egyik véres csataterén.

– Mégis a lehető legcsodálatosabb ajándékot hagyta hátra nekem – téged.

A lánynak mindig könnybe lábadt a szeme, amikor felidézte magában az anyja szavait. Fancy abban a pillanatban értette meg, hogy ő különleges. A testvéreivel ellentétben, akiket úgy tettek le az anyja ajtaja elé, őt akarták.

Így aztán mindig is nagy hatással voltak rá a romantikus történetek, Lady Rosemont levelét pedig, amely beleillett ebbe a kategóriába, egyfajta talizmánnak tekintette. A levél reményt nyújtott neki, hogy egyszer talán ő is felfedezheti a szenvedélyt, amelyet nem kell megtagadnia.

A jövendőbeli férje hosszú, karcsú ujjai talán pont ebben a pillanatban bontják fel a díszes meghívót, amely elindítja őt a lány felé vezető úton. A bátyjaival ellentétben a jövendőbeli férjének sima keze lesz, bőrkeményedések és sebhelyek nélkül, a mozgása pedig eleganciát sugároz majd. Tökéletesen fog tudni keringőzni, és amikor majd a karjába veszi, hogy megforgassa őt a parketten, ugyan illendő távolságra fogja tartani magától, a tekintete azonban az övébe fúródik majd, és elárulja, mennyire belé van habarodva. A szeméből melegség és talán némi vágy…

Csingling.

Amikor az üzlet ajtaja fölött lógó csengettyű csilingelni kezdett, Fancy bűntudatosan rezzent össze. Az arca forróságából ítélve alaposan elvörösödhetett, amiért álmodozáson kapták. Az sem segített, hogy a küszöböt átlépő férfi egy elegáns mozdulattal levette a fekete kalapját, egészen felfedve jóképű arcát, amely nyilván rengeteg hölgy fejét elcsavarta. A lány gyorsan összehajtogatta a levelet, és becsúsztatta a szoknyája zsebébe, ahol mindig kéznél volt, amikor emlékeztetőre volt szüksége arról, hogy az arisztokrácia soraiban sem lehetetlen szerelemre találni, és érdemes elindulni azon az úton, amelyet a családja szánt neki.

Az úriember körülnézett a boltban – megtekintette a hátsó falnál álló polcot, az egymással párhuzamosan sorakozó, díszesen faragott polcokat, a kis asztalokat, amelyeken regények hevertek, valamint a sarkokban fölhalmozott könyveket. Könyvek, könyvek, könyvek, amerre csak nézett. Fancynek sosem lehetett elég belőlük, ami mindenki számára nyilvánvaló volt, aki belépett a boltjába, akár előszörre, akár századjára.

Fiatalabb korában egy fiú azt mondta neki, hogy könyvfétise van. Mivel sokat olvasott, tudta, mit jelent ez a szó, és azt is, hogy a fiú illetlenséget akart kifejezni vele, úgyhogy beverte az orrát. Amit a könyvek iránt érzett, az pusztán egészséges csodálata volt annak, amit nyújtani tudtak, a nagyrabecsülése azoknak, akik írták, és hála azokkal szemben, akik kiadták azokat. Nem szégyellte mindezt, sokkal inkább élvezte.

Most nem tudta eldönteni, hogy a vásárlója, akit mintha teljesen magába szippantott volna a környezete, el van bűvölve a gyűjteménye láttán, vagy inkább elborzadt, amiért ennyi helyet pocsékoltak el irodalmi művekre. Mivel tudta, hogy még soha nem látta ezek között a falak között – erre a férfire emlékezett volna –, Fancy kihúzta magát, és köszöntötte az idegent.

– Segíthetek, uram?

A férfi Fancy felé fordította a fejét, akit teljesen rabul ejtett a leggyönyörűbb zöld szempár, amelyet valaha látott. A fekete haj, ami egy picit hosszabb volt az éppen divatosnál, csak még jobban kiemelte a zöld színt. A lány úgy érezte, mintha hirtelen minden gondolat kiszaladt volna a fejéből, és tudta, hogy ha egész életében ezeket a smaragdszínű szemeket bámulhatná, akkor sem lenne képes megfejteni minden titkát. A férfi egyszerre tűnt tiszteletet parancsolónak és megközelíthetőnek – a lány pedig semmire sem vágyott jobban, mint hogy megközelítse, mégis a helyén maradt, mert véletlenül sem akart olyasmit tenni, amivel esetleg megakadályozna egy vásárlást.

– Az ajtón lévő tábla szerint zárva van. – A férfi kiejtése iskolázottságra, jó neveltetésre és valószínűsíthetően biztos anyagi háttérre utalt, és sokkal csiszoltabb volt, mint a környéken élők többségéé, azonban inkább a mély, lágy hangja volt az, amely kellemesen megborzongatta a lányt.

Érdekes, hogy a tábla ellenére mégis megpróbált benyitni. Olyan férfi lehetett, aki nem igazán hiszi el, amit lát – vagy talán csak bizonyítékra van szüksége arról, hogy amit állítanak neki, az igaz.

Fancy rápillantott az állóórára, amely tőle balra, az irodája bejárata mellett kapott helyet, és konstatálta, hogy már tíz perccel elmúlt hat óra, amikor általában zárni szokott. Annyira belemélyedt a levélbe, hogy még az óra harangjátékát sem hallotta meg.

– A nyitvatartási idő inkább viszonyítási alap, nem kőbe vésett törvény. Soha nem utasítanék el valakit, akinek könyvre van szüksége. Ha szeretne még nézelődni… de szívesen segítek is, hogy kedvére való olvasmányt találjunk.

A férfi beljebb merészkedett, de csak néhány lépéssel.

– Nem szeretném föltartani, ha már épp zárni készül.

– Nem tart fel, erről biztosíthatom. Az emberek könyvekkel való összehozása az egyik legkedvesebb időtöltésem. Esetleg ajánlhatom magának a személyes kedvenceimet?

– Ha már ilyen kedvesen felajánlotta a segítségét, most hitvány tettekhez van hangulatom. Tart esetleg olcsó rémregényeket?

– Igen, ideát vannak. – A lány megkerülte a pultot, és odalépett egy megdöntött polcokból álló állványhoz, amelyen a heti kiadványok sorakoztak. – Az egyes folytatások itt találhatóak, ezen a polcon pedig – mondta, miközben odébb lépett – a teljes történetek bekötött verzióit tartom.

– Nagyszerű. – A férfi közelebb lépett, és egy kissé előrehajolva tanulmányozta a címeket. Ha nem hajolt volna előre, Fancy nem érezte volna meg az arcvize illatát, és nem vette volna észre, hogy a tarkóján göndörödő hajtincsek vége nedves. Nyilván megfürdött, mielőtt útnak indult. A borotválkozással azonban láthatóan nem vesződött, az állkapcsán ugyanis borosta sötétlett. Fenséges állkapcsa volt, erős és szögletes. Milyen kár, hogy borosta alá rejti, gondolta magában a lány, azt azonban be kellett ismernie, hogy az összhatás igencsak férfias volt. A széles váll szintén elgondolkodtatta Fancyt. Vajon a férfi a természetnek vagy a kemény munkának köszönheti, akármi legyen is az. A tétlen emberek nem ezen a környéken éltek, úgyhogy ennek a férfinek is bizonyára volt valami munkája. A durvaság és a lágyság érdekesen keveredett benne, mint a brandyben, amelyet Fancy alkalmanként fogyasztott.

– Á, Dick Turpin. – A férfi hangjából melegség áradt. – Ifjúkoromban számos délutánt szenteltem annak, hogy a kalandjairól olvassak – folytatta, majd levette a kötetet a polcról. – Ezt választom.

– Hat shilling lesz. Ha ez túl nagy összeg, akkor a hónap végéig hitelezni tudok magának, már amennyiben a környéken él vagy dolgozik.

A férfi nem is annyira elmosolyodott, inkább csak megrándult az ajka – és szép, telt ajka volt, amely egy kissé mintha mindig fölfelé görbült volna, mintha folyamatosan jól szórakozna az őt körülvevő világ dolgain.

– Inkább most rendezem.

– Remek.

Fancy visszament a pulthoz. A férfi elővett egy kis méretű tárcát a felöltője belső zsebéből, kivette belőle a megfelelő érméket, és átnyújtotta őket a lánynak. Fancy nem tudta nem észrevenni, hogy a nagy, kesztyűs kéz milyen könnyed eleganciával csúsztatta vissza a tárcát a helyére. Hirtelen alig bírt levegőt venni, amikor olyan képek tolultak a lelki szemei elé, amelyeken ez a kéz más dolgokat érint meg – egy hajtincset a füle mögött, egy gombot az öltözékén, egy harisnyát a lábán. Maga sem tudta, mi késztette arra, hogy ilyen buja gondolatokat dédelgessen ezzel az emberrel kapcsolatban, bár az utóbbi időben elkezdett felfigyelni a férfiak tetszetős tulajdonságaira. A családja minden bizonnyal elborzadna, ha megtudnák, hogy újabban olyan könyveket kezdett el olvasni, amelyeket obszcenitás miatt betiltottak – már amikor rá tudta tenni a kezét egy ilyenre. Nem akart teljesen tudatlan lenni, amikor majd bemutatkozik a Társaságban.

A férfi összehúzott szemmel tanulmányozta a lány háta mögött lévő polcot. Ezen a polcon a ritkaságok kaptak helyet, amelyek közül többet is maga Fancy újított fel. A lány nagy örömét lelte ezekben a kötetekben, és minden önuralmára szüksége volt, hogy ne mutogassa meg őket egyesével a férfinak, hogy az a saját szemével győződhessen meg róla, milyen jó állapotban vannak.

– Az ott a Büszkeség és balítélet egyik korai kiadása?

– Első kiadás. – A lány képtelen volt uralkodni magán, és szélesen elmosolyodott. – Képzelje, egy kukában volt. – Egy Mayfairben lévő ház előtt. Fancy óvatosan leválasztotta róla a mocskos, elszíneződött bőrkötést, és addig javítgatta, amíg az szinte kifogástalan állapotba nem került. Aztán újra összeállította a könyvet, amely azóta alig használtnak tűnt.

– Gyakran szokott kukákban kutakodni?

– Meg lenne lepve, hogy az emberek milyen könyveket dobálnak ki.

– Igen, valószínűleg meg lennék.

– Mindazonáltal, nem én szoktam a kukákban kutakodni, hanem a szegény vagy árva gyerekek, akik aztán elhozzák nekem, amit találtak, hátha kapnak érte egy kis pénzt. – Fancy akkor is adott nekik némi pénzt, ha az általuk talált könyvek használhatatlan és felújíthatatlan állapotban voltak, hogy valamiből meg tudjanak élni másnapig.

– Nem gondolja, hogy ezzel arra biztatja őket, hogy máshonnan lopjanak?

– Hogy maga milyen cinikus. Nem, én arra biztatom őket, hogy ne fogadják el azt a kegyetlen életet, ami jutott nekik, hanem legyenek tudatában, hogy erőfeszítéssel, kemény munkával, elszántsággal és egy kis eredetiséggel javíthatnak rajta.

– A legjobbakat kívánom magának ehhez – mondta a férfi, miközben finoman biccentett, Fancy azonban még többet akart mondani neki.

– Egy fiú egyszer hozott nekem egy történetet, amelyet ő írt mindenféle fecnikre, amelyeket itt-ott talált. Ő maga varrta össze a lapokat tűvel és cérnával. Két pennyért vettem meg tőle. Egy kicsit biztatni akartam, hátha író lesz belőle, ha felnő. Talán látta is a könyvet a kirakatban.

Fancy nagy gonddal rendezte be a kirakatok polcait, hogy azok becsábítsák a nézelődőket az üzletbe. A könyveken kívül egy olvasó nőt és egy fának támaszkodó, a kezében könyvet tartó fiúcskát ábrázoló szobrocska is helyet kapott a polcokon, az egyik kirakatban pedig egy apró íróasztal, rajta papírral, tollal és tintatartóval jelképezte az írók munkáját.

– Igen, észrevettem, és kíváncsi is voltam, hogy mi az.

– Most már tudja – felelte Fancy egy barátságos mosoly kíséretében.

– Igen, most már tudom.

A férfi ugyanolyan figyelmesen nézte a lányt, mint ahogy a boltját is szemügyre vette, miután belépett. Fancy maga sem tudta, miért mesélt neki ilyen sokat. De igen, tudta. Egyszerűen imádott a könyvekről beszélni. A könyvek iránti szenvedélye azóta tartott, hogy Gillie először ültette az ölébe, és nyitott ki előtte egy könyvet, felfedvén a benne rejtőző varázslatot. Az arcán szétáradó forróságból ítélve egészen elpirult a férfi fürkésző tekintete alatt.

– Ne haragudjon, uram, nem akartam feltartani.

– Én tartottam fel magát. Köszönöm szépen, hogy ilyen kedves volt, és kiszolgált.

– Nagyon szívesen. – Hát már hogy ne szolgálta volna ki szívesen, ha egyszer ilyen lenyűgöző látványt nyújt? Fancy még csak festményen látott hegyeket, de úgy érezte, a férfi versenyre kelhet velük fenségességben. – Remélem, most is ugyanúgy örömét leli majd a könyvben, mint kisfiú korában.

– Efelől nincs kétségem.

Fancy az ajtóhoz kísérte a férfit, ahol az egy pillanatig habozott – mintha még mondani akart volna valamit –, majd kinyitotta az ajtót, és kilépett a boltból. A lány nézte, ahogy megáll a parányi íróasztalt kiállító kirakat előtt, mielőtt továbbhaladt volna. Valahogy olyan szomorúnak tűnt. Fancy eltűnődött, hogy talán nincs családja, és egyedül van a világban.

Miközben elfordította a kulcsot a zárban, magában hálát adott a nyélbe ütött üzletért. Ez lett volna az első napja, amikor egyetlen fityinget sem tett a kasszába, márpedig ő nem volt hajlandó elkedvtelenedni a vásárlók csekély száma miatt. Tudta jól, hogy nem mindenki nőtt fel az övéhez hasonló családban, amelyben mindenki nagyra értékelte a könyveket, és azt is, hogy nem mindenki engedheti meg magának őket. A könyvkiadók azonban egy ideje már azon dolgoztak, hogy a tömegek számára is elérhetővé tegyék az irodalmat, ezért is tudta Fancy olyan kedvező áron adni az egyes sorozatok részeit egybefűző köteteket.

A bolt kicsit több mint egy éve nyitott meg, a forgalma pedig lassan emelkedett, ami nem kis részben a lány bátyjának, Micknek volt köszönhető, aki új életet lehelt London eme negyedébe. Néhány évvel korábban a férfi lerombolta az általa megvásárolt romos épületeket, aztán stabil téglaépületeket húzott fel a helyükre. Az utcák mindkét oldalán üzletek sorakoztak. A Fancy boltjával szemközti sarkon állt – hatalmas területet elfoglalva – Mick birodalmának ékköve, a szálloda, amely a Trewlove nevet viselte. Mick nem akarta, hogy Fancy dolgozzon, azt szerette volna, ha a húga inkább a Társaságban való bemutatkozására készül, a lánynak azonban sikerült rábeszélnie őt, hogy átengedje neki az egyik kisebb épületét könyvesboltnak. Az összes testvére sikeres vállalkozó volt, és Fancy is meg akarta tenni a magáét nemcsak a saját és a családja boldogulásának érdekében, hanem azért is, hogy másokon segítsen.

A lány visszasétált a pulthoz, és elmosolyodott, amikor látta, hogy a macskája fölugrott a pultra, lustán elnyúlt rajta, majd fölnézett rá a zöld szemével. Végigsimított a vastag bundán, amely olyan fehér volt, mint a hó. A macska sovány és szinte kopasz volt, amikor összekötözve rátalált a sikátorban. Ha egyszer rájön, ki hagyta ott ilyen állapotban szegény állatot, gondoskodni fog róla, hogy az illető megemlegesse a dolgot. Sok időbe telt, mire sikerült elnyernie a cica bizalmát.

– Csak nem vagy féltékeny, Dickens? A szeme ugyan sokkal gazdagabb árnyalatú volt, mint a tiéd, de azért továbbra is te vagy a kedvencem.

A macska válaszul dorombolni kezdett, aztán nekiállt nyalogatni a mancsát.

Fancy magához vette a pénzes ládikóját, bement az irodájába, és levette a falról a festményt, amely egy nőt ábrázolt, aki egy létrán állva éppen egy könyvért nyújtózkodott. A kép mögött feltárult a falba épített széf. A lány előhúzta a gallérja alól a kulcsos láncot, és kinyitotta a széfet. Ilyenkor mindig kellemes izgalom fogta el, amiért volt egy helye, ahová dolgokat rejthetett el. Miután betette a ládikót a széfbe, visszazárta azt, szépen visszaakasztotta a festményt a helyére, majd visszatuszkolta a kulcsot a ruhája alá.

Miután erről gondoskodott, fölkapta a virágokkal díszített kalapkáját, odalépett a falon lógó tükör elé, és úgy állította be a kalap karimáját, hogy kifinomult összhatást érjen el. A testvéreitől megtanulta, hogy úgy kell megjelennie, mintha már elért volna oda, ahová el akart jutni.

– Fél siker, ha az ember el tudja hitetni az emberekkel, hogy sikeres – mondta Mick bátyja aznap, amikor megnyitotta a boltját.

Fancy magához vett és zsebre vágott egy kis méretű könyvet – a legtöbb ruhájának nagy zsebei voltak, amelyekben sok minden elfért –, aztán az ajtóhoz ment, és kilépett a járdára.

Az utcán emberek nyüzsögtek. Egyesek munkából igyekeztek hazafelé, mások a bevásárlásaikat intézték. A levegőben frissen sült kenyér illata terjengett, a két üzlettel lejjebb található pékségnek köszönhetően. Nyilván a szálloda megrendelését teljesítették, hogy a vacsoravendégek friss kenyeret ehessenek este. Az elegáns étterem kezdett híres lenni a finom ételeiről – nem mintha Mick beérte volna a tökéletesnél kevesebbel. Miután bezárt, Fancy végigsétált az utcán.

– Jó napot, Miss Trewlove – köszönt egy fiatal nő, akinek a szoknyájába egy kisfiú és egy kislány kapaszkodott.

– Jó napot, Mrs. Byng! Számíthatok magára a holnapi meseolvasásnál? – Fancy péntek délutánonként gyerekeket fogadott a boltjában, és olvasott nekik.

– A babukáim ki nem hagynák.

Fancy úgy sejtette, hogy a kisfiút és a kislányt az édességek, amelyekkel kínálni szokta őket, legalább annyira vonzották, mint a mesék. Noha ez a környék egy kicsit sem emlékeztetett a nyomornegyedekre, a lány tudta, hogy az itt lakók többségének nem sok pénze marad, miután kifizeti a szükséges dolgokat, és jótékonynak érezte magát attól, hogy egy kis pluszt is nyújtott nekik. A délutáni felolvasások lélegzetvételnyi szünetet jelentettek az anyáknak, különösen azok számára, akiknek sok kicsi gyerekük volt. Fancy már többször észrevette, hogy egyik-másik elbóbiskolt, miközben ő a gyerekeket szórakoztatta. A lány tudta, hogy errefelé kevés háztartásban vannak könyvek, és tetszett neki az elképzelés, hogy nemcsak az olvasás varázsával ismertetheti meg a gyerekeket, hanem esetleg vágyat ébreszt bennük arra, hogy iskolába menjenek. Noha a nemrég elfogadott Forster Oktatási Törvény lehetővé tette, hogy azoknak a gyerekeknek a tandíját, akiknek a szülei nem tudják azt kifizetni, közpénzből fedezik, nem tette kötelezővé az iskolába járást, amit Fancy elfogadhatatlannak talált. Nem minden szülő foglalkozott azzal, hogy a gyerekének jobb élete legyen. A lány olyan környéken nőtt fel, ahol egyes családokban fontosabb volt, hogy a gyerek dolgozni menjen, és hozzájáruljon a családi kasszához, mint hogy naponta néhány órát az iskolában töltsön.

Miközben folytatta útját, Fancyt további emberek köszöntötték. Hiányozni fog neki az itteni élet, miután majd férjhez megy, de tudta, hogy a jövendőbelije, bármilyen címe legyen is, biztosan rendelkezni fog egy elegáns palotával London valamelyik előkelő negyedében, és el fogja várni tőle, hogy odaköltözzön hozzá. Ahhoz, hogy igazi úri hölgy lehessen belőle, fel kell adnia a boltja vezetését. Gillie ugyan tovább vezethette az ivóját, Fancyvel kapcsolatban azonban mindig is az volt az elképzelés, hogy az arisztokrácia soraiban ereszt majd gyökeret. Ez pedig csak akkor lehetséges, ha teljesen átadja magát annak a kultúrának, és délelőttönként látogatóba jár, délutánonként és esténként pedig teákat, vacsorákat és bálokat ad. Arról nem is beszélve, hogy szülnie kell majd a férjének egy örököst, egy tartalékot, meg egy-két lányt.

A Társaságba való hivatalos bevezetéséig azonban azt csinált, amihez csak kedve volt, most pedig ahhoz volt kedve, hogy a Jolly Rogerben vacsorázzon, az ivóban, amelyet fél évvel korábban Gillie nyitott a környéken. Mivel az asszonyt lefoglalta a Sellő és Unikornis nevű ivójának a vezetése, a hercegnéi kötelességei és a hercegnek szült lánya nevelése, az új vállalkozás vezetését Rogerre bízta, aki már a Sellőben is nagy segítségére volt. A szakácsnő, aki egyben Roger szerelme is volt, a férfival tartott. Hannah egyszerű, de ízletes ételeket főzött, amelyek az anyja főztjére emlékeztették Fancyt.

A lány nagyra értékelte a saját lakás előnyeit, de hiányzott neki az anyja, ugyanúgy, mint akkor, amikor abba az elegáns iskolába járt, amelybe Mick fizette be első lépésként az anyjuk azon álmának valóra váltása felé, hogy Fancy jól menjen férjhez. Ennek köszönhetően a lány modora kifogástalan volt, a beszéde még kifinomultabb, mint előtte, és már egyáltalán nem úgy hangzott, mintha a csatornából mászott volna elő.

Persze sosem beszélt úgy, mintha a csatornából mászott volna elő. Gillie ragaszkodott ahhoz, hogy az összes testvére tanuljon meg szépen, tiszta kiejtéssel szólni, mert hitt abban, hogy a helyes beszédmód elengedhetetlen az életben való boldoguláshoz, az első munkaadója pedig megtanította őt minderre. Mielőtt Fancy egyáltalán betette volna a lábát egy iskolába, Gillie leültette, és megtanította neki, hogyan beszéljen úgy, ahogy a London leggazdagabb negyedeiben lakó emberek tették.

Noha Fancy kihasználta a leányiskolában töltött időt, mert tudta, milyen fontos, hogy úgy beszéljen, járjon és egyen, mint a felsőbb osztályok tagjai, annak nem örült, hogy távol kellett lennie a családjától. Noha a bátyjai és a nővére sokkal idősebbek voltak nála, és már akkor saját lakásokba költöztek, amikor ő még hatéves sem volt, továbbra is részei voltak az életének, gyakran jöttek látogatóba, elvitték őt kirándulni, édességeket, babákat és más ajándékokat hoztak neki. Alaposan elkényeztették – és továbbra is kényeztetik –, ő pedig imádta őket ezért, és nem akart csalódást okozni nekik azzal, hogy nem szerez magának helyet az arisztokrácia soraiban, amivel büszkévé teheti őket. Az óriási elvárások mázsás súllyal nehezedtek rá. De véghez fogja vinni a dolgot, és nem hoz szégyent a családjára.

De most már eleget gondolkodott ezen. Nem fogja tudni élvezni a vacsoráját, ha továbbra is ezek a gondolatok kötik le a figyelmét. Azért akart az ivóba menni, hogy mással foglalkozzon. Miután kinyitotta az ajtót és átlépte a küszöböt, kénytelen volt megtorpanni, mert kis híján nekiment a széles falnak, amely hirtelen előtte termett. Nem, nem fal volt. Egy mellkas. Az a mellkas, amely nem sokkal korábban még az ő boltjában tartózkodott. A lány mosolyt erőltetett az arcára, és fölnézett.

– Ismét csak jó napot!

– Jó napot!

Noha a férfi tagadhatatlanul jóképű volt, ha még el is mosolyodik, ellenállhatatlan lett volna.

– Milyen gyorsan megvacsorázott.

– Asztalra várok. Úgy tűnik, mind foglalt.

– Ó. – Fancy később érkezett, mint szokott. Amikor körbepillantott, látta, hogy a férfinek igaza van, de aztán a helyiség másik végében… – Nézze! Ott hátul éppen felszabadul egy. – A kicsi, falnak tolt asztal mellől két férfi állt föl.

– Lefoglalom magának.

Mielőtt Fancy megmondhatta volna neki, hogy az asztal az övé, mert előbb volt ott nála, a férfi ruganyos léptekkel már oda is sietett az asztalhoz, alig néhány másodperccel megelőzve a kis méretű rézdézsával érkező fiút. A tizenöt-tizenhat évesnek látszó fiú összeszedte a tányérokat és az evőeszközöket, aztán egy nedves ronggyal letörölte az asztal tetejét, majd a székeket is.

Az iménti vásárlója felemelte a karját, és intett Fancynek, hogy menjen oda az asztalhoz. A lányt meglepte, hogy milyen könnyedén képes ennyire sok mindent kifejezni egy ilyen egyszerű mozdulattal, mintha hozzá lenne szokva, hogy parancsolgat, és kérdés nélkül engedelmeskednek neki. Mivel nem tehetett mást, Fancy elindult feléje az asztalok, székek, padok és emberek között, közben pedig köszöntötte azokat, akiket ismert. Végül odaért.

– Nagyra értékelem az udvariasságát, de maga volt itt előbb. Az asztal a magáé.

– Előbb érkezett volna meg nálam, ha nem tartom föl a boltjában.

A férfi arckifejezése a bátyjaira emlékeztette Fancyt, és mivel tudta, milyen időigényes dolog vitatkozni velük, nagylelkűen elfogadta a vereségét, egy utolsó menetnek azonban nem tudott ellenállni.

– Mivel két szék van itt, nem látom okát, hogy miért ne osztozhatnánk meg az asztalon.

A férfi egy kissé helytelenítően húzta össze a szemét, mintha a lány legalábbis azt javasolta volna, hogy vetkőzzenek le, és úgy flangáljanak a helyiségben.

– De maga egy kísérő nélküli nő.

– Pont ezért szabad a másik szék. – Fancy igyekezett kedves és barátságos hangot megütni, és nem közölte, hogy pontosan tudja, micsoda. Egy röpke pillanat erejéig azt hitte, hogy a férfi el fog mosolyodni, ő azonban a jelek szerint leküzdötte magában ezt a késztetést. – Kérem. Maga olvashatja a saját könyvét, én pedig az enyémet. Nem kell beszélgetnünk. Olyan lesz, mintha egyedül vacsoráznánk.

– Magánál van könyv?

– Igen, egy kis méretű. A szoknyám zsebében. Kérem, csatlakozzon hozzám. Máskülönben bűntudatom lesz, hogy miattam halasztódik a vacsorája, és nem tudom élvezni az enyémet. – Fancy maga sem tudta, miért ragaszkodik a dologhoz, amikor a férfi láthatóan nem vágyott a társaságára, de sosem szeretett kellemetlenséget okozni másoknak.

A férfi aprót biccentett, aztán kihúzta az egyik széket, és jelezte, hogy azt Fancynek szánta. A lány kecsesen – mert megtanulta, hogy egy hölgy kizárólag így ülhet le – leereszkedett a fából készült székre, aztán örömmel konstatálta, hogy a férfi helyet foglal vele szemben, méghozzá meglepő módon legalább olyan elegáns mozdulatokkal, mint ő. Fancy már számtalan férfit látott lehuppanni a székére ezek között a falak között. Kevesen csinálták ezt olyan kifinomult gondossággal, mintha minden izmot, csontot és ínt arra treníroztak volna, hogy elegánsan mozogjanak, mintha a tulajdonosuk hozzá lenne szokva, hogy figyelik, és ügyelni akart volna, hogy senki ne találhasson benne kifogásolnivalót. A férfi levette a kesztyűjét és félrerakta, Fancy pedig az ölébe helyezte az övét.

– ’stét, Miss Trewlove.

A lány fölpillantott a fiatal nőre, akinek egészen kipirult az arca az erőfeszítéstől, a melle pedig kis híján kibuggyant a fekete ingváll szorításából.

– Helló, Becky.

– Ma este mit parancsol?

– Hannah mit készített?

– Finom pásztorpitét és juhhúsos ragut.

– Pitét kérnék szépen fél pint világos sörrel.

– Igenis, kisasszony. És magának, uram?

– Én is pitét kérnék egy pint Guinness-szel.

– Igenis, uram. Egy szempillantás múlva jövök.

Fancy az elsiető Becky után nézett, aki útközben korsókat és poharakat szedett össze az asztalokról, és biccentett azoknak, akik újabb italokat kértek tőle. A nő olyan volt, mint egy zsonglőr, aki túl sok labdát tart a levegőben, mégis sikerül megakadályoznia, hogy akár egy is leessen a padlóra.

– Miss Trewlove.

A halk hangon kimondott név, amelyet egy kissé elhúztak, mintha valamiféle megízlelendő édesség lenne, visszaterelte Fancy figyelmét az asztaltársára.

– Ezt úgy mondja, mintha nem tudta volna, ki vagyok.

– Nem tudtam. Feltételezem, rokonságban áll Mick Trewlove-val.

A lány képtelen volt leplezni a bátyja eredményei felett érzett büszkeségét.

– A húga vagyok. De nem tehet róla, hogy nem tudta, hiszen nem mutatkoztunk be egymásnak. Fancy Trewlove vagyok.

– Fancy Könyvkereskedés – mondta a férfi tűnődve.

– Maga viszont még nem árulta el, hogy kicsoda.

A férfi egy pillanatig habozott, mintha nem lenne biztos magában.

– Matthew Sommersby. Két m-mel.

Fancy kezet nyújtott.

– Nagyon örvendek, Matthew Sommersby két m-mel.

A férfi mosolyának láttán Fancynek még a lélegzete is elakadt. Már látta ennek a mosolynak a jeleit, egy rándulás itt, egy félmosoly ott, ám amikor a férfi ajka széles mosolyra húzódott, amely felfedte tökéletes fogsorát, a szeme pedig valódi örömmel kezdett csillogni, a lányt egészen ámulatba ejtette, hogy milyen gyorsan változik át komoly férfiból olyanná, aki sokkal befogadóbb, sokkal hívogatóbb, sokkal érzékibb, sokkal… mindenebb.

– Részemről a szerencse, Miss Trewlove. – A férfi tenyere, amely éppen csak annyira volt érdes, mint a legfinomabb tengerparti homok, Fancy tenyeréhez simult. A lány valamilyen oknál fogva azt képzelte, hogy meg fogja csókolni az ujjai hegyét. Az eleganciája és a kifinomultsága az udvart juttatta eszébe. A férfi azonban egyszerűen csak elengedte a kezét, aztán kinyitotta, majd összezárta a tenyerét, mintha el akarta volna raktározni az imént megtapasztalt érzést.

– Feltételezem, valahol a környéken él – mondta a lány.

– A szomszédos utcában. Ettie Lane 86. Az emeleti ablakomból rálátni a kegyed boltjának hátulsó felére.

Ami azt jelentette, hogy rálátott Fancy hálószobájára, vagy legalábbis láthatta az onnan kiszűrődő fényt, mielőtt a lány behúzza a függönyöket. A berendezést valószínűleg nem láthatta, azt viszont talán igen, ha fel-alá járkál a szobában.

– Mick az édesanyánkról nevezte el azt az utcát. Régóta él ott?

– Egy kicsivel több mint két hete.

– És hogy tetszik magának?

– Eddig kedvemre való.

– A bátyám sokat dolgozott azon, hogy baráts…

– Parancsoljanak, kedveskéim – mondta Becky, miközben letette az ónkupákat az asztalra. – Kedves egészségükre! Hamarosan az ételt is meghozom.

– Hogy barátságossá tegye a környéket, ezt akartam mondani – folytatta Fancy, miután a felszolgálólány elment. – Egészségére!

Miközben a férfi fölemelte a kupáját, Fancy belekortyolt a sörébe, és élvezettel ízlelgette a nedűt. Gillie csakis a legjobb italokat tartotta. Amikor látta, hogy Matthew kinyitja az újonnan vásárolt könyvét, ő is elővette a zsebéből az övét. Elégedetten konstatálta, hogy az asztaltársa tekintete követte a mozdulatait, de maga sem tudta biztosan, hogy miért is akarta magán tudni a figyelmét. Talán azért, mert még soha ezelőtt nem kaphatta meg egy férfi teljes figyelmét sem. A környéken, ahol felnőtt, nem volt titok, hogy a családja fényes jövőt szán neki, úgyhogy a legtöbb fiú távolságot tartott tőle, nehogy összetűzésbe keveredjen a bosszantóan félelmetes bátyjaival.

– Mit olvas? – kérdezte Matthew.

– Aesopus meséit.

– Van kedvence?

– A tücsök és a hangya, azt hiszem. Illik a családomra. A családtagjaim mindig is keményen dolgoztak, és ritkán szakítottak időt a szórakozásra. Magának van kedvence, amelyhez esetleg kötődni tud?

– A róka és a holló. Óvakodj a hízelgőktől, vagy valami ilyesmi.

Fancy megesküdött volna rá, hogy a férfi hangjából egy csipetnyi keserűséget lehetett kihallani, és eltűnődött, hogy ennek vajon mi lehet az oka. Persze, annyira nem voltak közeli ismeretségben, hogy rákérdezzen. Mindenesetre jól teszi, ha megfogadja ezt a tanácsot, amikor majd bemutatkozik a társaságban, bár amennyire tudta, az egész Szezon a hízelgésre épült.

– Van esetleg valami jó tanácsa arra vonatkozóan, hogyan lehet megkülönböztetni a hízelgést az őszinte bókoktól?

– Sajnos nincs.

3. fejezet

Nem mintha Matthew Sommersby nem érzett volna késztetést arra, hogy olyan hízelgésbe bocsátkozzon, amely pirulásra készteti a vacsorapartnerét. Nagyon régen fordult elő utoljára, hogy vonzalmat érzett egy nő iránt.

Nem volt benne biztos, hogy találkozott-e már valaha olyan nővel, aki a törékeny termete ellenére ilyen jelenléttel bír. Talán a királynő ilyen volt. Abban a pillanatban, hogy belépett a könyvesboltba, Miss Trewlove magára vonta a figyelmét, méghozzá bármiféle cselfogás, hízelgés vagy ravaszkodás nélkül. Egyszerűen csak köszöntötte őt egy meleg mosollyal, olyan fülledt hangon, amelynek hallatán újra körbepillantott, hogy megbizonyosodjon róla, nem egy bordélyházba, hanem egy könyvesboltba lépett be. Szinte már hallotta, ahogy ez a hang rekedtes suttogássá mélyülve pikáns javaslatokat suttog a fülébe. Fogalma sem volt róla, hogy miért reagált úgy a lányra, ahogy. Meg kellett hagyni, Fancy gyönyörű nő volt a magas arccsontjával, finom, szögletes állával és barátságos, barna szemével, de a férfi vonzalmát inkább a magabiztossága és a tartása ébresztette fel.

Persze, semmi oka nem volt ezen meglepődni, különösen, miután megtudta, hogy a lány egy Trewlove. Szerény származásuk ellenére a Trewlove család tagjai már letették a névjegyüket a Társaságban – különösen Mick Trewlove, aki lepusztult negyedeket rombolt le, és olyan épületeket húzott fel a helyükön, amelyekre kereskedők és a lakók egyaránt büszkék lehettek. Ez volt az egyik oka annak, hogy Matthew itt bérelt ki egy sorházat. Az épület modern és tiszta volt, a környéken pedig rengeteg kellemes időtöltés várt rá.

– Miért könyvesbolt? – kérdezte.

A mosoly, amellyel a lány megajándékozta őt, mintha a lelke legmélyéből fakadt volna.

– Az egyszerű válasz az, hogy azért, mert szeretem a történeteket, de ennél többről van szó. A testvéreim mind sokkal idősebbek nálam. Édesanyánk egy közeli rongyos iskolába járatta őket. Ez nem került neki semmibe, mert ezeket az iskolákat mások nagylelkű adományaiból finanszírozzák. Csak délelőtt voltak órák, és mindössze tizenegy éves korukig járhattak oda, úgyhogy már végeztek, mire én megszülettem. De megtanultak olvasni, aztán pedig már senki és semmi nem állíthatta meg őket.

A lány hangjából és arckifejezéséből áradó tűz teljesen rabul ejtette Matthew-t. Már nem is emlékezett rá, mikor lelkesedett utoljára bármiért is.

– Folytatták a tanulást. Informálisan. Összeadták a keresetüket, és évente egy guinea-t fizettek ki egy kölcsönkönyvtár tagsági díjára. Egyszerre csak egy könyvet vehettek ki, és felváltva döntötték el, hogy mikor melyiket válasszák, de az olvasás világokat nyitott meg a számukra – és számomra is. A legkedvesebb emlékeim azok, amikor kiskoromban felolvastak nekem. Varázslatos volt. Ezért aztán könyvesboltot akartam nyitni, hogy körbevehessem magam azokkal a történetekkel, amelyeket a bátyjaim és a nővérem annyira szerettek, hogy megosztották őket velem. Amikor látom a polcokon sorakozó köteteket, mindig nagyon boldognak érzem magam. A kalandokról, románcokról vagy éppen rejtélyekről szóló történetek végtelen örömet képesek okozni. Az életrajzok, a történelem és a földrajz bővíti a minket körülvevő világról felhalmozott tudásunkat. Noha nem feltétlenül értek egyet minden egyes kifejezésre juttatott véleménnyel, minden egyes leírt és elolvasott szót nagyra értékelek. Ez az oka annak, hogy könyvesboltom van.

Aztán mintha nem most állította volna a feje tetejére Matthew világát a szenvedélyes kirohanásával, a lány hátradőlt, és kiadósat kortyolt a söréből. Amikor kész volt, megnyalta a szája szélét, és csak aztán nézett föl ismét a férfira, aki biztos volt benne, hogy életében nem bűvölte még el ennyire senki, és eztán sem fogja. Fancy imádata a könyvek iránt őszinte volt, ő maga őszinte volt.

– Kegyed is rongyos iskolába járt? – Matthew tudta, hogy az iskolatípus a rongyokba öltözött gyerekekről kapta a nevét, de nem szívesen képzelte el a lányt viseltes, szakadt ruhákban, és valószínűleg mezítláb. Noha tisztában volt azzal, hogy sok ember szegénységben nő fel, eddig még sosem beszélgetett eggyel sem. Megszokásból adakozott ugyan ilyen-olyan jótékonysági szervezeteknek, de sosem vett részt aktívan a munkában. Hirtelen nagyon elszégyellte magát, hogy az ő tétlenkedése esetleg még tovább nehezítette Fancy vagy más emberek életét.

– Ó, nem. Mire iskoláskorú lettem, a testvéreim már mindannyian dolgoztak, és megint csak összeadták a keresetüket, hogy magániskolába, aztán pedig leányiskolába mehessek. A diákok szülei mindkét helyen kereskedők, bankárok, üzletemberek voltak tekintélyes jövedelemmel, de engem mégsem fogadtak be teljesen. A születésem körülményei sajnos megbélyegeznek. – A lány nem bocsátkozott részletekbe, de erre nem is volt semmi szükség. Mindenki tudta, hogy a Trewlove-ok büszkén viselték törvénytelenségüket. – A diákéveim alatt meglehetősen magányos voltam, nem mintha ezt valaha is elárultam volna a testvéreimnek. Nem is tudom, magának miért vallottam be és fecsegtem erről. Remélem, megbocsájtja nekem, hogy belemerültem az önsajnálatba.

– Ez aligha önsajnálat, Miss Trewlove. – Matthew nem szívesen képzelte el a lányt, amint egyedül üldögél az étkezéseknél, vagy álldogál a kert szélén, mert nem őt nem hívták fogócskázni. Bár valószínűleg az átélt élményei indították arra, hogy meghívja ma őt az asztalához. A férfi kezdett hálás lenni ezért. Fancyben egy hangyányi csalárdság sem lakozott, és ez üdítően hatott Matthew-ra.

Fancy kínosan érezte magát, amiért megosztotta ezeket a személyes emlékeket egy idegennel, úgyhogy a férfi előtt heverő könyv felé biccentett a fejével.

– Azt ígértem magának, hogy olvashat, ha hajlandó ideülni.

– Igen.

A lány azonban teljesen eredménytelenül próbált értelmet találni a könyvében sorakozó szavak között. Általában nem okozott neki gondot, hogy kizárja a környezetét, amikor belemerült egy-egy könyvbe, de rendszerint nem is kötötte le teljesen a figyelmét egy úriember, akinek a történeteire kíváncsi lett volna – mert nyilván voltak történetei. A férfi nem tűnt idősebbnek harmincévesnél. Vajon honnan költözött ide? Mivel kereste a kenyerét?

A visszatérő Becky mindkettőjük elé letett egy-egy tál pásztorpitét, egy-egy kanalat és egy-egy szalvétát, aztán már tovább is ment a többi vendéghez. Mr. Sommersby félretette a könyvét, aztán mindketten leterítették a szalvétájukat az ölükbe. A férfi belemerítette a kanalát a pitébe, Fancy pedig nem akarta nézni, ahogy a szájához veszi az evőeszközt, de elvesztette az önmagával folytatott csatát, és elképzelte, amint asztaltársa ajka az ő ajkára tapad. Mi az ördög üthetett belé, hogy ilyen gondolatok járnak a fejében? Gyorsan elfordította a tekintetét, és a saját vacsorájára koncentrált.

– Evés közben nehéz olvasni – jegyezte meg a férfi halkan.

Fancynek ez nem szokott különösebb gondot okozni, főleg fiatalabb korában, az anyja legnagyobb kétségbeesésére, egy igazi hölgynek ugyanis nem így illett töltenie az idejét az asztalnál. Beszélgetéssel kellett más emberek életébe bepillantást nyerniük, és figyelmesen kellett hallgatniuk, hogy az összegyűjtött információk segítségével képet alkothassanak a beszélgetőpartnerük jelleméről. Mr. Sommersby esetében ez nem ment valami fényesen a lánynak, ami semmi jóval nem kecsegtette a Társaságbeli bemutatkozásával és a leendő kérői jellemének kiismerésével kapcsolatban.

– Egy kicsit meg vagyok lepve – folytatta a férfi –, hogy Mick Trewlove húga itt vacsorázik, és nem a bátyjával a szállodában.

Micknek volt egy irodája, ahol dolgozni szokott, ezen kívül egy magánlakosztálya a szálloda legfelső emeletén. Mr. Sommersby bizonyára akkor szerzett tudomást ezekről a dolgokról, amikor ellátogatott az irodába, hogy aláírja a bérleti szerződését.

– Semmi kedvem nem volt ahhoz, hogy vizsgáztassanak – válaszolta Fancy őszintén, majd a férfi kérdőn fölvont szemöldökének láttán így folytatta: – Következő szerdán hivatalosan is bevezetnek a Társaságba a bál alkalmával, amelyet a nővérem, Gillie – Thornley hercegnéje – rendez a tiszteletemre.

Az egész család izgult egy kicsit. Nem tudták, hogy a vendégek eljönnek-e, mert kíváncsiak a közrendű nőre, aki elcsavarta Anglia egyik leghatalmasabb hercegének a fejét, vagy senki nem fog eljönni, jelezvén, hogy a felső tízezer helyteleníti Thornley hercegének rangon aluli házasságát.

A férfi elgondolkodó arckifejezésének láttán Fancy így folytatta:

– Ha arra kíváncsi, hogyan lehet hercegné a nővérem…

– Kétlem, hogy lenne olyan ember Londonban, aki még ne hallott volna a Trewlove-okról és az ő arisztokrata házastársaikról.

Mick Lady Aslynt vette feleségül, Eames néhai grófjának lányát, Hedley hercegének gyámleányát – aki egyébként Mick apja volt, mint később kiderült. Nem mintha a férfi valaha is nyilvánosan elismerte volna a fiát, mostanra azonban szoros kötelék alakult ki kettőjük között, és gyakran lehetett együtt látni őket. Finn Lady Laviniát vette feleségül, Aiden pedig Selenát, egy özvegy hercegnét. És persze ott volt még Gillie és az ő hercege. A házasságaiknak biztosítaniuk kellett volna a társadalmi elismertséget, amelyre annyira vágytak, az arisztokrácia azonban a jelek szerint nehezen fogadott be újonnan érkezetteket a sorai közé.

– Igen, ebben lehet valami. Úgy hallottam, mindenki róluk beszél. Velem szemben azonban már az előtt nagy elvárásokat támasztottak, hogy elkezdtek volna kékvérű házastársakat gyűjteni. Így aztán, amikor Mickkel és a feleségével, Isten áldja meg őket, vacsorázom, ragaszkodnak hozzá, hogy szigorúan kövessük az etikettet – a megfelelő evőeszközt válasszuk ki az asztalon felsorakoztatott nevetséges mennyiségű lehetőség közül –, és csak olyan témákról beszélgetünk, amilyenekről előkelő társaságban illendő. Miután férjhez megyek egy lordhoz, az életem semmi másból nem fog állni, mint szertartásos vacsorákból és unalmas témákról való beszélgetésekből. – A lány körbepillantott. – Kétlem, hogy azokban a körökben az emberek ilyen hangosan nevetnének, hátba veregetnék egymást, vagy ennyire örvendeznének afölött, hogy vége a kemény munkával eltöltött napnak, és szórakozhatnak egy kicsit a barátaikkal. Egyszóval azért jöttem ide ma, hogy ne kelljen szembenéznem az esetleges viselkedésbeli hiányosságaimmal, és élvezzem a körülöttem lévő nyüzsgést.

– Akkor miért akar hozzámenni egy lordhoz? – A férfi hangja tompa volt, és egy hangyányi helytelenítés érződött ki belőle, mintha joga lett volna megsértődni a lány tervei miatt.

Fancynek nem tetszett, hogy ítélkeznek fölötte.

– A családom ezt várja tőlem. Úgy nőttem fel, hogy erre számítottam. Lássuk be, egy nő számára a házasságon kívül kevés lehetőség adódik a felemelkedésre. Egy üzleti vállalkozás vezetése és a kemény munka ugyan sikeressé teheti az embert, de tiszteletet sajnos nem hoz a konyhára. Ez felettébb bosszantó, de a világ így működik. Nyilván maga sem tudja ezt megcáfolni.

– Hogy őszinte legyek, ezen még nem gondolkodtam. Minden attól függ, milyen messzire hajlandó elmenni, hogy elérje, amit akar.

– Olyan messzire, amilyen messzire szükséges. Miért, maga nem?

– Nem biztos.

– Akkor kénytelen vagyok feltételezni, hogy maga nagyon szerencsés, és az élet nem sok kihívást állított maga elé.

– Ebben nagyon téved – felelte Matthew, aztán mintha elszégyellte volna magát, a táljára szegezte a tekintetét, és elkezdte összekeverni a húst a krumplival.

Jóságos ég. Hogy fagyhatott meg köztük ennyire a levegő? Eljött az ideje, hogy témát váltsanak.

– Bátorkodom megjegyezni, hogy maga nem úgy beszél, mint akit az utcáról szalajtottak. Lefogadom, hogy részesült némi oktatásban.

– Az apám ragaszkodott hozzá.

– Az az érzésem, hogy maga ügyvéd. Vagy esetleg bankár. – Valaki, akinek tekintélye és befolyása van, ugyanis csak úgy áradt belőle a magabiztosság.

– Biztosíthatom róla, hogy ennyire nem vagyok érdekes.

A férfi hanghordozása arra utalt, hogy részéről ez a téma be is volt fejezve, Fancy azonban még nem engedte el a dolgot.

– Most aztán felkeltette a kíváncsiságomat, Mr. Sommersby. Árulja el, mivel keresi a kenyerét!

A férfi egy hosszú pillanatig úgy nézett Fancyre, mintha nem tudná eldönteni, hogy elküldje-e a pokolba, vagy őszintén válaszoljon neki. Végül azt mondta:

– Tehetős ember vagyok.

A lány nem lett okosabb. Talán örökség hullott az ölébe? Sikereket ért el az üzleti életben, befektetésekkel, lovakkal vagy szerencsejátékokkal?

– És mivel tölti a napjait?

– Azzal, amihez kedvem van.

– És még azt állítja, hogy nem szerencsés.

– Mindennek ára van, Miss Trewlove.

Vajon milyen árat fizetett ezért? Nem mintha ez Fancyre tartozott volna, és a lány nem is volt olyan modortalan, hogy tovább faggatózzon. Már így is súrolta a jó modor határait. Azt azonban nem tagadhatta, hogy Matthew Sommersby felkeltette a kíváncsiságát. Furcsa, hogy ez a férfi ennyire érdekelte őt, míg a többi nem – legalábbis így nem.

Természetesen számos férfit talált már vonzónak, de még egyik sem dobogtatta meg ennyire a szívét. Még egyik életéről sem akart minden apró részletet megtudni, mint most Matthew-éról. Aztán lehet, csak arról volt szó, hogy elkezdett felkészülni a potenciális férjjelöltekkel való találkozásra, és az elméje gyakorolni kezdte az analizálást. De az is elképzelhető, hogy a férfi azért érdekelte ennyire, mert olyan elszántan igyekezett ismeretlen maradni.

Beszélgetés közben elfogyasztották a vacsorájukat.

– Kérnek még valamit, kedveskéim? – kérdezte az odasiető Becky.

– Én nem, köszönöm – felelte Fancy.

– Én sem – mondta Matthew.

– Az úr magával van, Miss Trewlove?

Fancy a szeme sarkából látta, hogy a férfi zavarodott tekintettel ráncolja a homlokát. Ideje volt visszafizetni a korábbi nagylelkűségét, amikor felajánlotta neki az asztalt.

– Igen.

Becky szélesen elmosolyodott.

– Akkor a ház vendégei voltak.

– Nem – vágta rá a férfi nyers hangon. – Én kifizetem a vacsorámat.

– De az úr Miss Trewlove-val van, egy Trewlove pedig nem fizet egy Trewlove intézményben.

– Ez egy Trewlove kocsma?

– Gillie nővéremé – mondta Fancy.

– A hercegné.

A lány elmosolyodott, mert a családi kapcsolatait nem volt egyszerű követni, a férfi pedig eddig egész jól boldogult.

– Igen – felelte, aztán fölállt, és miközben látta, hogy a férfi követi a példáját, belenyúlt a zsebébe, és kivett egy egykoronást. Sajnos az újságkivágást is kirántotta, amely a padlón landolt, néhány centire Matthew kifényesített csizmájának orra előtt. Mielőtt reagálhatott volna, a férfi lehajolt, és fölvette a cetlit. Fancy Becky markába nyomta az érmét.

– Tessék, Becky.

– Jaj, Miss Trewlove, nem kelle…

– Köszönjük szépen a kedves kiszolgálást.

A lány fürgén térdet hajtott.

– Nagyon köszönöm, kisasszony, uram. – Aztán valaki hívta őt, úgyhogy el is sietett.

Amikor Fancy Mr. Sommersbyre pillantott, azt látta, hogy a férfi a papírlapra mered, amely szemtelen módon széthajtódott esés közben. A lány kinyújtotta a kezét.

– Azt most már átveszem.

– Miért hordja magánál ezt az újságkivágást?

– Mert borzasztóan romantikusnak találom a levelet, és szívesen olvasgatom. És ha lehetek őszinte – Fancy maga sem tudta, miért érzett késztetést arra, hogy vallomást tegyen a férfinak, hacsak nem azért, hogy további magyarázat híján az ne nézze őt butuska kislánynak –, azt remélem, hogy a jövő heti bálon találkozom majd Lord Rosemonttal, és lehetőségem lesz eltölteni egy kis időt a társaságában. – Hogy részvétet nyilvánítson neki, és hogy jobban megismerje a férfit, aki a felesége lábai elé tette a szívét.

Mr. Sommersby néhány pillanatig habozott, mielőtt összehajtotta a levelet, és átadta a lánynak.

– Igencsak veszélyes dolog beleszeretni egy férfiba, Miss Trewlove, mielőtt találkozott volna vele.

4. fejezet

A lány szemének lázadó csillogása azt sugallta, hogy nem vette jó néven Matthew megjegyzését. A férfi maga sem tudta, miért tette azt. Miért érdekelte őt, ha Miss Trewlove csacskaságokat vágott ki az újságból, aztán magával hordta a papírdarabokat a zsebében?

Talán azért, döbbent rá szégyenkezve, mert rosszul ítélte meg őt. Nyíltnak és őszintének tartotta, és kezdett komolyabban is érdeklődni iránta, aztán meg kellett tudnia, hogy a barna szempár mögött, amely a gyerekkorában örökbe fogadott őzgidájának szemére emlékeztette, valószínűleg fondorlatos elme rejtőzik.

Felettébb bosszantotta, hogy a lány mindenképpen egy lordhoz akart férjhez menni, és ennek érdekében minden lehetséges eszközt fel akart használni. Az pedig még jobban bosszantotta, hogy amiatt az ostoba levél miatt lehet, hogy Rosemont grófjára akarja majd kivetni a hálóját.

– Nem vagyok szerelmes belé – csattant fel végül a lány, miközben visszatömködte a zsebébe az újságkivágást. – A felesége imádta őt, én pedig dicséretesnek tartom, hogy ilyen érzelmeket volt képes ébreszteni benne. Sőt, mi több, a könyörgése, hogy kirángassa a férfit a bánatából, megérintette a szívemet. Nem mintha ez magára tartozna, vagy számadással tartoznék magának – jelentette ki, majd türelmetlenül felsóhajtott. – Köszönöm a beszélgetést vacsora közben, de későre jár. Ideje mennem.

Időközben besötétedett. Matthew már nem is emlékezett rá, mikor költött el utoljára egy kellemes vacsorát. Általában gyorsan felfalta az ételt, hogy túlessen szervezete életben tartásának feladatán, aztán inni kezdett.