Joan B.-nek, Joan D.-nek és Brendának,
az állandó támogatásért, útmutatásért és bölcs tanácsokért
XXX

„Végső soron csak az számít igazán,
hogy te milyen véleménnyel vagy magadról.”

Elizabeth Taylor

Előszó

– Jaj, Titch, miért nem hívtál mentőt?

– Hívtam őket, de mindig olyan lassan érnek le az öbölbe, és gondoltam, te úgyis tudni fogod, hogy mit kell csinálni. Sajnálom, Rose! Úúú…

Virsli, Rosa Smith eleven törpetacskója fel alá rohangált a Sarki Boltban, és olyan nyüszítő hangokat hallatott, mint amilyeneket a fiatal, vajúdó lány adott ki.

– Virsli, befejeznéd? – ripakodott rá idegesen Rosa. Megfogta barátnője kezét, és valamivel szelídebben így szólt: – Gyere, felmegyünk az emeletre.

– Nem! Nem, nem tudok mozogni. – Titch kétrét görnyedt, és a pultba kapaszkodott. – Jaj, ne! Azt hiszem, nyomnom kell!

– Baszki! Oké, oké, csak semmi pánik! – Rosa sietve elfordította a Sarki Bolt Zárva tábláját, lerángatta a polcról a legnagyobb, legkényelmesebb kutyaágyat, és óvatosan a földre fektette barátnőjét. Aztán berohant a konyhába, és kikapott egy rakás tiszta konyharuhát a fiókból.

Miközben Titch alsó ruházatát igyekezett lehámozni anélkül, hogy fájdalmat okozna neki, Rosa a tőle telhető legnyugodtabb hangon így szólt:

– Rendben, kezdd el azt a légzéstechnikát, amit a szülésfelkészítő órákon tanultál!

– Van egy kis bökkenő, egyen sem voltam. Ááááááááááá! – Titch a padlón vonaglott, élénkvörös arcán könnyek csorogtak végig.

– Jól van, csajszi, tarts ki! Nemsokára itt a mentő, én pedig eleget figyeltem Sir David Attenborough-t ahhoz, hogy addig túléljünk valahogy.

– Aú! Ez most… annyira… nem vicces… – zihált Titch, akinek már verejték csillogott a homlokán. És ahogy egy újabb eget rengető összehúzódás kerítette hatalmába karcsú kis testét, olyan szóvirágok hagyták el az ajkát, amelyekbe még egy-egy helyi halász is belepirult volna.

Úgy tűnt, hogy csupán néhány perc elteltével, rengeteg szitkozódás után felharsant egy mindent átható, síró hang, melyet még a magasban keringő sirályok sem tudtak túlkiabálni, és Theodore Ronnie Whittaker megérkezett Cockleberry Baybe.

1. fejezet

Rosa mélyet szippantott a friss tengeri levegőből, ahogy becsukta maga mögött a Sarki Bolt ajtaját. Virsli, aki pontosan tudta, hogy eljött a reggeli séta ideje, izgatott csaholások közepette szaladgált Rosa lábai között, kis híján elgáncsolva gazdáját a pórázzal.

Mintha nem is hónapok, csupán napok teltek volna el azóta, hogy ő és négylábú kis társa egy elnyűtt aktatáskával és egy ruhákkal teli szemeteszsákkal leszálltak a Devonba érkező vonatról. Ami azt illeti, az azóta történtek nagy része olyan volt, mintha egy álomba csöppent volna. A titokzatos örökségéről tájékoztató londoni ügyvéd szavai beleégtek az agyába.

„Immár ön, Miss Larkin, a hivatalos tulajdonosa a Sarki Boltnak Cockleberry Bayben.”

A Sarki Bolt és az üzlet feletti lakás már öt éve zárva és üresen állt, így ráfért némi szeretet és törődés, de a hagyatékkal együtt kapott pénzzel Rosa valahogy mindent rendbe tett és felújított, és elegendő árut rendelt ahhoz, hogy újra kinyithassa a boltot. Kisállatkellékeket kezdett forgalmazni, ugyanis a kutyáktól eltekintve nem igazán értett semmihez.

Mivel az egész életét nevelőotthonokban töltötte, Rosának fogalma sem volt, hogy kitől kaphatta ezt a csodálatos lehetőséget. Nagyon szerette volna kideríteni, de az igazságot feltáró levelek, amelyekre egy véletlen folytán bukkant, kellemetlen olvasmánynak bizonyultak. A származásának rejtélyét felfedő szerelmi történet szomorúbb volt, mint bármi, amit valaha olvasott. De Rosa Larkin tudta, hogy Cockleberry Bayben végre otthonra lelt.

Élénk színű bejárati ajtókkal és polírozott lépcsőkkel ellátott régi, festői szépségű házak sora mellett haladtak el, ahogy imádott tacskójával vidáman meneteltek lefelé a meredek domboldalon, a part irányába. A szűk utcák üzletei és éttermei gondosan megtervezett kirakatokkal és ínycsiklandó illatokkal csábítgatták az arra járókat. Az új kirakatokat elnézve Rosa megjegyezte magában, hogy neki is fel kell készülnie az őszi szünet rohamára. A Sarki Boltban árult kisállatkellékek közé ügyesen elrejtett mindenféle csecsebecsét, amelyek megtetszhettek a látogató gyerekeknek, és a készletek bizony fogytán voltak.

Ha valaki tavaly karácsonykor azt mondta volna neki, hogy a következő őszre ennek a helynek az egész hangulata és energiája végleg magával ragadja majd, Rosa nevetségesnek tartotta volna.

***

Titch ügyetlenül benavigálta a Sarki Boltba használtan vásárolt babakocsiját, és amikor meglátta Rosát, az arcához kapta a kezét.

– Rose, hogyan vállalhattam gyereket? Ez egy rémálom! Alig alszik, aztán amikor felébred, az életet is kiszívja a mellbimbóimból. Rohadtul fáj!

– A babák már csak ilyenek, nem? – mosolygott Rosa. – Gyere, ülj ide a pult mögé. Kérsz egy forró italt?

– Egy erős italt kérek.

– Titch, még csak tíz óra van. Csinálok nekünk egy csésze teát, rendben? Virslinek és nekem is hiányzol, ha ettől jobban érzed magad.

A neve hallatán megjelent a kis tacskó, és egyetértően ugatott. Hosszasan szagolgatta a babakocsit, és kis híján felemelte a lábát, hogy megjelölje az egyik homokos kereket, de ahogy meglátta gazdája arckifejezését, inkább odaügetett a sarokban lévő báránybőr ágyához, és lehuppant rá, fél fülét hegyezve.

– Ne aggódj, Kolbász úr, hamarosan visszajövök – mondta Titch kedvesen.

– Hála istennek, ki van purcanva, sirályokat kergetett a tengerparton.

– Bárcsak nekem is csak egy kutyám lenne a baba helyett.

– Jaj, Titch, ezt nem gondolod komolyan! És most van itt az ideje, hogy otthon maradj, és élvezd egy kicsit a kis drágát. Úgy értem, még csak négyhetes, nem?

– Hmm… Az a helyzet, hogy pont azért jöttem, hogy megkérdezzem, visszajöhetnék-e dolgozni… például a jövő héten? Persze, csak ha nem bánod, hogy Theo is itt van – tette hozzá Titch sietve. – Le tudom venni a babakocsi tetejét, mint egy mózeskosarat, és elalhatna az emeleten. Nem rossz anyuval élni, de tudod, hogy mindig is az volt a terv, hogy elköltözöm a kisemberrel. Nemhiába indítottuk el a Kistücsök Alapítványt.

– Jól jönne a segítség, de csak akkor, ha biztos vagy benne.

– Egész biztos! És ha részmunkaidőben leszek, le tudok fejni egy kis tejet, és anya is vigyázhat rá néha.

– Rendben, majd meglátjuk, hogy megy. De szerintem rosszul méred fel, hogy mennyire lesz fárasztó ez most neked.

– Mikor is lett egy huszonhat éves, gyermektelen bolttulajdonos a szoptatós anyák guruja?

– Nos, én segítettem őt a világra, pontosan itt, ezen a padlón, szóval megtehetem, hogy valamiféle szakértőnek minősítsem magam. – Rosa felsóhajtott. – Micsoda őrült nap volt az!

– Az volt. – Titch megfogta a kezét. – És örökké hálás leszek. Ha vallásos lennék, te lennél a keresztanyja.

– Ezt elfogadom. – Rosa elmosolyodott. – Majd leszek a szellemi keresztanyja. Tudod, hogy mindig itt leszek neki, és neked is.

– Ne csináld, mert elsírom magam. A terhesség előtt sokkal keményebb voltam. Most meg elég csak ránéznem a hírekre, és kész bőgőmasina vagyok.

Ekkor a kis Theo mocorogni kezdett, és Rosa bekukucskált a babakocsijába.

– Tényleg ő a legcukibb kisbaba a világon! – Megsimogatta Theo göndör, fekete fürtjeit és karamellszínű bőrét. – Nem éppen a világos bőrű vöröske, amitől úgy rettegtünk, mi?

– Igen, és micsoda megkönnyebbülés. Nagyon örülök, hogy semmi köze nincs Seb Watkinshoz. – Titch nyelt egyet. – A terhesség alatt titkon attól féltem, hogy nem fogom tudni igazán szeretni a gyerekemet azok után, amit az a seggfej tett velem.

– Kicsit én is aggódtam emiatt.

Titch finoman megigazította kisbabája takaróját.

– Viszont az alváshiánytól, a szivárgó mellbimbóktól és a sajgó alvázamtól eltekintve Theodore Ronnie Whittaker tényleg a legjobb dolog, ami valaha történt velem. Ha az igaz szerelmet szavakba lehet önteni, akkor ez az.

– Szokatlan név a Ronnie, de tetszik.

– A tesóm után.

– Jaj, ne haragudj, hát persze. – Rosa tudta, hogy Ronnie fiatalon meghalt. – Ez kedves, ő pedig annyira imádni való – búgta. – Szóval, ha nem Sebé, akkor ki az apja?

– Egy legénybúcsú jött a Hajóba, azt hiszem, walesiek voltak. – Titch felnyögött. – A srác az All I want for Christmas is You-t énekelte, miközben a hatalmas, csokis fatörzsét próbálta becsomagolni az akció előtt.

– Titch! Ilyet nem szabad mondani!

– Márpedig megtettem. Az idegeimre megy, hogy manapság semmit nem lehet mondani anélkül, hogy meg ne sértenénk valakit. Igazán nevetséges.

– Nos, talán Theo legalább az apjától örököl egy kis humorérzéket – vigyorgott Rosa. Aztán valami bevillant neki. – Kérlek, azt ne mondd, hogy maga a vőlegény ejtett teherbe!

– Rossz vagyok, de annyira azért nem. Na jó, ezt visszavonom. Vagyok annyira rossz, vagy inkább úgy mondom, voltam annyira rossz. Mindenesetre mostantól megváltoznak a dolgok. Mindent meg kell adnom ennek a kicsinek, és a férfiak egyszerűen nem férnek bele a képbe.

– Most ezt mondod, amíg harcképtelen vagy.

– Nem, Rose. Komolyan mondom.

Rosa még mindig nagyon kedvesnek találta, hogy barátnője Rose-nak hívta.

– És mi van az apával, el fogod mondani neki?

– Még ha akarnám is, márpedig nem akarom, csak a nevét tudom: Ben. Tudom, hogy vannak rokonai a Karib-térségben, és valószínűleg egy kórusban énekel valahol a walesi völgyekben.

– Az elmondásod alapján Big Ben lesz az – viccelődött Rosa, és eltűnt a hátsó konyhában, hogy teát főzzön. Hallotta, amint Titch kutyaeledellel és madármaggal szolgál ki néhány törzsvendéget, és elmosolyodott. A lány mindig is jól boldogult az ügyfelekkel.

***

Rosa két gőzölgő bögre teát és egy nagy tál teasüteményt hozott be, hogy segítsen Titchnek megőrizni erejét. Az újdonsült anyuka egymás után pusztította el a süteményeket.

– Addig kell ennem, amíg tudok – motyogta morzsákat szórva mindenfelé. – Hamarosan felébred. De mindegy, Rose, elég belőlem. Hogy van Mr. és Mrs. Smith?

– Csodálatosan, köszi. Őszintén szólva még mindig nem tudom elhinni, hogy összeházasodtunk. Minden olyan gyorsan történt.

– És közben olyan romantikusan! Én is olyan szerelemre vágyom, mint a tiétek.

– Hát igen, nem fogok hazudni, az én Joshom egyszerűen elképesztő. Bár kezd elegem lenni abból, hogy egész héten egy másik városban dolgozik, és még nászutunk sem volt.

– Mint mondtam, nagyon szívesen visszajövök dolgozni, amint lehet. Anya még egy speciális, delfines szoptatósköpenyt is kötött nekem, hogy ne villantsam ki a cickóimat a helyieknek.

– Szerintem már megszokták a látványt! – vigyorgott kajánul Rosa.

– Hé!

– Tudod, hogy szeretlek, Titch Whittaker.

– Én is téged. – Titch éppen akkor ugrott le a székről, amikor Theo teli torokból ordítani kezdett. – Már megint kezdődik!

– Lehet, hogy ő lesz a következő Tom Jones, akkor aztán nem fogsz nyafogni.

Titch felvitte a babát az emeletre, hogy megetesse és tisztába tegye, Rosa pedig nekilátott rendbe tenni a boltot és ellenőrizni a készleteket. Amikor Titch újra megjelent az immár álmos Theóval, Rosa segített neki kimanőverezni a babakocsit az ajtón.

– Majd hívj! – kiáltott Rosa Titch után, aki játékosan igazgatta rövid, szőke tincseit, majd búcsúzóul megrázta formás kis fenekét.

2. fejezet

– Szervusz, drágám!

Mary Cobb éppen akkor lépett ki a Tengercsepp Lakból, amikor Rosa és Virsli a házhoz értek.

– Jó reggelt! – Rosa az édesanyja ablakpárkányára mutatott. – Új kristály? Szép.

Mielőtt megismerkedett a szülőanyjával, Rosa arról álmodozott a gyermekotthonokban töltött hosszú, magányos éjszakákon, hogy egy híres színésznő gyermekeként született, aki egy arab herceggel folytatott mocskos viszony miatt mondott le róla. Az igazság, ami kiderül – hogy az anyja egy azóta jó útra tért alkoholista, aki egy kis teraszos tengerparti házikóban élt, és Cockleberry Bay szövetkezeti boltjában dolgozott –, nem egészen az a tündérmese volt, amiben reménykedett.

Mary kint sorakozó kövei és kristályai Rosa dédnagymamájának, Queenie-nek a szokását követték, aki szintén a Tengercsepp Lakban élt, de sajnos még az év elején elhunyt. A furcsa szokás miatt a lány a Boszorkányegylet nevet adta a párosnak, mielőtt még megtudta volna, hogy Mary az édesanyja.

Rövid ismeretségük ellenére Rosának hiányzott az idős asszony. A kilencvenhárom éves Queenie egész lényét átjárta a bölcsesség és a titokzatosság. Hosszú haja fehér volt, mint a frissen hullott hó, a tapasztalat pedig mély barázdákat vájt az arcába. Rosa náluk vendégeskedett azon az emlékezetes napon, amelyen dédnagyanyja úgy döntött, hogy eljött az ő ideje.

Rosa soha nem fogja elfelejteni az első látogatását a Tengercsepp Lakban, amikor Queenie ragaszkodott hozzá, hogy teafűből jósoljon neki, a jóslatai pedig később beigazolódtak. Rosa kitartott az öregasszony mottója mellett, miszerint „a jó dolgokat ne tartogasd későbbre”, és még most is gyakran hordta azt az arany nyakéket, amelyet Queenie-től örökölt, és a nemrégiben megtartott esküvőjén is viselt. Amikor először meglátta, Rosa álmélkodva nézte a hatalmas, aranyba foglalt zafírmedált, amelynek a hátuljára a Találkozzunk ott, ahol ég és föld összeér szavakat vésték.

Mary az ablakpárkányhoz nyúlt, felemelte az új követ, és közben így szólt:

– Igen, hegyikristály, az egyik születési köved, Rosa. – Virsli elkezdte megugatni a lábát. A nő lehajolt, hogy megsimogassa, koromfekete haja közben a járdát súrolta. – No, és hova igyekeztek?

– Kakiidő van a kopónak. És te?

– Épp az egészségügyi sétámra indulok, de örömmel tudatom, hogy én ma már voltam.

Mindketten felnevettek.

– Nagyon büszke vagyok rád az új életmódod miatt – jelentette ki Rosa.

– Nos, mindketten tudjuk, hogy segít a krónikus obstruktív tüdőbetegségben szenvedőknek, és muszáj formába jönnöm, mire megérkeznek az unokák, nem igaz?

– Anya! Mit mondtam neked? Joshsal még szükségünk van egy kis időre kettesben. – Rosa belekarolt Marybe. – Gyere, sétáljunk le a partra. Virsli már alig várja, hogy megkergesse a sirályokat.

A „sirály” szóra Virsli elkezdett körbe-körbe szaladgálni, közben izgatottan csaholt.

– Ihatunk valami meleget a Kávé, Tea, Tengerben, és nézhetjük őt az ablakból.

– Sokáig már úgysem tehetjük. Vagy legalábbis nem ugyanazzal a tulajdonossal. El akarja adni a helyet.

– Tényleg?

– Tényleg, ma reggel tudtam meg.

Rosa elnevette magát.

– Te mindig mindenről elsőként értesülsz!

– Sara, h nélkül, nyugdíjba szeretne menni. Kétségkívül egyre több a munka a kávézóval. St. Ivesban akar házat venni.

– Nyugdíjba? De hát nem lehet sokkal több ötvennél, nem?

– Nem hát. Ráadásul az a hely egy igazi kis aranybánya, még szezonon kívül is. Emlékszem, előtte az öreg Harry Trevané volt. Akkor még csak Harrynek hívtuk a helyet. Ő is szép kis summával ment nyugdíjba.

– Mindig is szerettem volna egy kávézót vezetni. Azóta, hogy dolgoztam egyben Londonban, nem messze Josh lakásától.

– Nem azt mondtad, hogy azt csak úgy otthagytad?

– Minden munkámat vagy otthagytam, vagy kirúgtak. Most, hogy a magam ura vagyok, más a helyzet.

– Jaj, Rosa, szerintem nagyon hálásnak kéne lenned, hogy megkaptad a boltot. Még csak öt nyavalyás perce a tiéd, a dédnagyapád pedig a belét is kidolgozta, hogy gondoskodjon rólad.

– Hálás vagyok, te is tudod, de a bolt elég kicsi.

– „A legszánalmasabb az emberek között az, ki álmait ezüstre és aranyra váltja.”

– Ez Kahlil véleménye a dologról? – kérdezte Rosa mosolyogva.

Mary bólintott. Folyton a kedvenc prófétáját, Kahlil Gibrant idézte.

– Tudom, hogy a pénz nem feltétlenül tesz boldoggá, viszont szabaddá igen. És mivel az üzlet olyan kicsi, a jövedelmezőképessége is elég korlátozott – magyarázta Rosa.

– Most már ott van neked Josh is.

Mary kissé kifulladt, ezért megállt, és szívott egyet az inhalátorából, a levegőt benntartotta, ameddig csak bírta, majd egy hosszú, sípoló sóhajjal kieresztette. Rosa megvárta, hogy végezzen, mielőtt válaszolt volna:

– Igen, anya, ott van Josh, de nem akarok rá vagy bárki másra hagyatkozni. Az ember sosem tudhatja, mit fog hozni az élet.

– Mikor lettél ilyen bölcs, kishölgy?

– Ezzel jár, ha valaki túlélő, te vagy az anyja, Queenie pedig a dédnagyanyja. Bárcsak találkozhattam volna az anyukáddal is.

– Én is így érzek. – Mary az égre emelte tekintetét. Maria, az édesanyja a szülésbe halt bele. – Na, elég ebből, ne lógassuk az orrunkat! Olyan csodálatos ez a reggel, ráadásul együtt tölthetjük!

– Igazad van. Jó, hogy ilyen enyhe októberünk van. Még nem tudnék mit kezdeni a téllel, főleg úgy, hogy közben a drága férjem is alig lesz itthon.

– Mondd csak, mit is dolgozik a te Joshod? Hiába magyarázta el, huss, rögtön elfelejtem – legyintett Mary a levegőbe.

– Hogy őszinte legyek, a részletekről én sem tudok sokat. Még mindig ugyanannál a kereskedelmi cégnél van Londonban. És minden évben kap egy megabónuszt, úgyhogy még marad náluk, legalábbis egyelőre.

– Mielőtt még elkezdesz azon siránkozni, hogy sokat van távol, jusson eszedbe, hogy nélküle is elég jól boldogultál, mielőtt összeházasodtatok.

Tényleg jól boldogult? Igazán? Rosa felsóhajtott, ahogy visszagondolt a számtalan londoni egyéjszakás kalandjára, majd a viszonyára Joe Foxszal, a Délvidéki Hírmondó szerkesztőjével. Joe becsapta, elhitette vele, hogy egy boldogtalan házasságban él, és éppen válófélben van a hűtlen feleségétől, és Rosa csak akkor értette meg, mi is történt valójában, amikor Mary elintézte, hogy találkozzon a feleségével. A pár egy tinédzsert és egy ötéves ikerpárt nevelt együtt, és úton volt egy kisbaba is. Rosa hatalmasat csalódott. Joe-n kívül volt egy kizárólag szexuális kapcsolata Luke-kal, a vízvezeték-szerelővel, akinek az anyja a Hajó Fogadó alattomos tulajdonosa volt. Szóval nem, egyáltalán nem igaz, hogy boldogult; csupán átevickélt a kapcsolatokon az általa ismert egyetlen módon – egészen Joshig.

– Őrizd meg az önazonosságodat, Rosa. – Mary kézen fogta lányát, ahogy lefelé haladtak a tengerpartra vezető meredek utcán. – „Adjátok át szíveteket, de ne őrizzétek egymás szívét. Mert a templom oszlopai távol állanak egymástól, és a tölgyfa meg a ciprus nem egymás árnyékában növekszik.”{1}

– Mary! Kösz, de most már elég volt Kahlilból.

– Ezt úgy érti, hogy egy kapcsolatnak jót tesz a távolság.

– Mondja ezt az a nő, akinek egy sem volt – dünnyögte Rosa.

Mary megbántottan engedte el a kezét.

– Ezt nem tudhatod.

Rosa érezte, hogy hirtelen fellángol benne a harag.

– És különben is, nincs szükségem a tanácsodra – vetette oda keserűen. – Hála neked, sok szempontból és sok éven át egyedül voltam!

Mary megszorította lánya vállát.

– És ezt őszintén sajnálom.

Rosa megenyhült.

– Bocsánat… Nem úgy értettem… Azt hiszem, azt akarom mondani, hogy Joshsal végre megismertem a szeretetet. És persze veled. És szeretnék minél több időt tölteni ennek a megélésével és kiélvezésével. Az egész olyan rohadt zavaros.

– Nem kell rohanni, hagyd, hogy minden magától történjen. Bár Josh már elmúlt harmincegy éves, nem?

– Ez mégis mit jelentsen? – csattant fel ismét Rosa.

– Tudom, hogy elvetéltél, életem.

Rosa összerezzent.

– Ha szeretnél beszélni róla, tudod, hogy bármikor megteheted – biztosította Mary.

Rosa visszagondolt arra a fájdalmas és hosszadalmas vérzésre, amelyet nem sokkal az esküvő után élt át.

– Egészségben, betegségben, kedvesem – mondta szelíden Mary.

– Csak késett egy kicsit, ez minden – hazudta Rosa –, és általában mindent elmondok Joshnak. Csak olyan izgatott voltam az esküvő miatt. Nem akartam ügyet csinálni belőle, és elrontani a dolgokat.

Elérték a tengerpartot, Rosa pedig lehajolt, hogy kicsatolja Virsli pórázát. Az izgága tacskó célba vett egy csapat gyanútlan sirályt a parton, és azonnal nyargalni kezdett feléjük.

– Én… én szeretlek, Rosa – dadogta Mary.

Rosa könnyes szemmel az anyjára mosolygott, majd sarkon fordult, és szaladni kezdett a homokos part szegélye felé, menekülve a kölcsönös szeretet elől, amelyet mindketten olyan nehezen tudtak elfogadni és kifejezni.

3. fejezet

– Rosalar!

Josh rontott be a Sarki Bolt ajtaján, és felkapta göndör hajú kis feleségét. Immár két éve, hogy az ifjú pár megismerkedett. Útjaik akkor keresztezték egymást, amikor lakótársak (extrákkal) lettek a londoni East Enden, még mielőtt váratlanul Rosa ölébe pottyant a megörökölt üzlet. Csupán a külön töltött idő után jöttek rá, mennyire hiányoznak egymásnak, és kezdődött el viharos kapcsolatuk.

Rosa érezte, hogy melegség járja át, és Virsli elragadtatott ugatása közepette felkiáltott:

– Egy nappal korábban jöttél, te gazfickó!

– Szép kis fogadtatás! Alig több mint egy hónapja vagyunk házasok, és máris jönnek a szemrehányások!

Virsli ekkor már fel-le ugrált.

– Ó, az én kis kedvencem!

Josh letette a feleségét, és a karjába vette a kiskutyust.

Miközben Virsli az arcát nyalogatta, Josh az ajtóhoz lépett, hogy megfordítsa a Nyitva táblát, majd felfelé mutatott.

– Mars az emeletre azokkal a gyönyörű kis virgácsokkal, Mrs. Smith! Kellesz nekem, méghozzá most azonnal.

– De…

– Semmi de, a South Hams kisállatállománya nem fog éhen halni. Maximum tíz perc lesz, már ha szerencséd van.

Rosa hangosan felnevetett.

– Eléggé szeretlek, drága férjem!

***

Rosa szeretkezés utáni extázisban dőlt hanyatt.

– Ez nagyon kellett, és persze te is – sóhajtott.

– Te is csak ember vagy. – Josh szeretettel cirógatta a lány combját.

– Nem bírom elviselni, hogy hétközben távol vagy.

– Tudom, tudom. De figyelj, van egy ajánlatom. Mit szólsz ahhoz, ha kéthetente már csütörtökön visszajövök, ahogy ma is, és akkor csak négy napig leszek távol?

– Hmm, azt hiszem, ez már valamivel jobb. De ne gondold, hogy csak mert ilyen jó fiú vagy, extra hálószobai szolgáltatásban lesz részed.

Josh elnevette magát, és izmos karjait a lány köré fonta.

– Ezt értünk teszem, Mrs. Smith. A közös jövőnkért. Tudod, hogy túl jó a bónusz a banknál ahhoz, hogy visszautasítsam. Egyszerűen így van értelme.

– És végül is már október van, szóval még néhány munkahét karácsonyig, és aztán kész.

– Ööö…

– Jaj, Josh, ne már! Még tovább?!

– Ha lehúzok ott még egy évet, akkor az már szép kis összeg. Bérbe adhatnám a londoni lakást, és vehetnénk egy házat valahol Polhampton Sands szikláin. Pont, ahogy mindig is akartad.

– A pénz nem minden – ellenkezett Rosa fintorogva.

– Tudom, Rosa, de a biztonság az. Rohadt keményen dolgoztam, hogy eljussak oda, ahol vagyok, és ez lehet a közös életünk alapja. Nem akarok kiégni. Szóval komolyan beszélek, amikor azt mondom, még egy év.

– Egy egész év? – kérdezte Rosa lebiggyesztett szájjal.

– Képzeld csak el, milyen lesz, ha visszajövök! Segíthetek a boltban, az üzletvezetésben, és ha megtartjuk a londoni lakást, akkor a legjobbat kapjuk mindenből. Na, hogy hangzik?

– Az egész annyira megtervezett, hogy egy kicsit unalmasan.

– Unalmasan? Most komolyan, Rosa! Csak egy évről van szó.

– Csak vicceltem! Tudod, milyen vagyok.

Visszabújt Josh karjai közé, de valójában ő maga sem tudta, hogy tényleg viccből mondta-e.

4. fejezet

Hétfőn korán reggel, miután Josh elindult a londoni vonatra, Rosa épp a szövetkezeti bolt felé tartott, hogy tejet vegyen, amikor megütötte a fülét Jacob ismerős hangja, amint a Homár Kosár ajtajából a nevét kiáltja.

– Üdv, idegen! – Jacob két oldalról megcsókolta az arcát. Bársonyos bőre, divatos frizurája és dizájner farmernadrágja rácáfolt a tényre, hogy negyvenes évei elején járt. Rosa botoxszal kapcsolatos érdeklődését határozottan elutasította, és állította, hogy fiatalos külsejét az ugyancsak jóképű, és nála sokkal fiatalabb férjének, Raffaelének köszönheti. Amikor Rosa tavaly karácsonykor megérkezett, a páros rögtön összebarátkozott vele, ő pedig elfogadott egy részmunkaidős állást náluk, hogy egy kis extra pénzhez jusson.

A két férfi mindenét eladta Londonban, hogy közös életet kezdhessenek délnyugaton, ahol nem csupán megvásárolták, és csinos kis gasztrokocsmává alakították a Homár Kosárt, de egy gyönyörű sziklatetőn álló otthonra is szert tettek Polhampton Sandsben. Jacob vezette az üzletet, Raffaele pedig a szakács volt.

– Hogy érted azt, hogy idegen? Hiszen a múlt héten találkoztunk! És tudhatnád, hogy nagyon el vagyok foglalva az újdonsült férjem szórakoztatásával – hangsúlyozta ki Rosa a szórakoztatás szót.

– Hát, hiányoztál, drágám, de ha módom lenne rá, én is őt szórakoztatnám.

Rosa elnevette magát.

– Ő az enyém, csak az enyém!

– Ráérsz egy kávéra? Csak szállítmányt várok, aztán indulok is haza.

– Persze!

Rosa követte a férfit a jól ismert vendéglőbe.

– Olyan izgatott vagyok. A nővérem és Brad ma is és holnap is dolgoznak, úgyhogy lógathatom a lábam otthon, Sandsben, és végre eltölthetek egy kis időt az olasz csődörömmel. Találd ki, mit tervezünk még!

– Elmentek szörfözni?

– Októberben? Meghibbantál, drágám? Dehogyis, a Sharp-Marino kutyakontingens bővítését tervezzük.

– Te kis sunyi! Nem is mondtad, hogy akartok még egy kutyát.

– Nem is akartunk, de láttunk egy hirdetést a neten a világ legédesebb fotóival, és beleszerettünk.

– Irigy vagyok. És talán Csufi és Pongó is azok lesznek. De hát nekik is bele kell egyezniük az új kistesóba, nem?

– Nos, ne vess meg érte, Rosa, de… ezúttal nem mopszról van szó.

– Ó, Jacob, csak nem egy tacsi? – Rosa hangja egy oktávot emelkedett az izgatottságtól.

– De igen! – Jacob színpadiasan összecsapta a tenyerét.

Rosa őrült sebességgel hadarni kezdett.

– Szeretnék veletek menni, de nem mehetek, különben nekem is muszáj lenne elhoznom egyet. Virsli pedig utálná, ha nem ő lenne az első számú kiskedvenc.

– Ugye nem haragszol rám?

– Hogy haragszom-e? Dehogyis! Alig várom, kölyökkorukban annyira cukik! De előre szólok, Jacob, ha azt hiszed, hogy Virsli ugat sokat…

– Amúgy megosztozhatunk majd a kis csomagon. És képzeld csak el azt a rengeteg új nyakörvet és kabátkát, amit majd eladsz nekünk, csajszi!

– Fiút vagy lányt akartok?

– Raff tájékoztatott, hogy továbbra is ő akar lenni az egyetlen szuka a családban – nevetett Jacob. – De a legcsinosabb vagy a legjóképűbb kiskutyát fogjuk választani, nyilván.

– Nyilván.

– Egyébként hol van a kis szőrmókod? – kérdezte Jacob.

– Épp csak kiugrottam tejért, ő meg a kedvenc büdi takarója alatt aludt, úgyhogy ott hagytam.

– Akkora egyéniség az a kutyus. Josh most mennyi ideig van távol, édesem?

– Pénteken jön vissza – nyögött fel Rosa. – Utálok elbúcsúzni tőle.

– Tudom, hogy nehéz, de nézd csak meg, mit értünk el mi is Raffal azzal, hogy Londonban kidolgoztuk a belünket, mielőtt ideköltöztünk. Van értelme. És még olyan fiatalok vagytok.

– Ja, gondolom.

Jacob felemelte a csészéjét.

– Tölthetek még?

– Igen, egy kicsit, légyszi.

Jacob a kávéskancsóért nyúlt, és miközben újratöltötte a csészéjüket, így szólt:

– Ma mindkettőnk számára rossz hírt hallottam.

– Mesélj!

– Sheila Hannafore hamarosan visszatér a Hajó Fogadóba. Végeztek a felújítással. Azt beszélik, a fia is lejön, hogy segítsen odavonzani a fiatalokat.

– Melyik fia, Lucas?

– Azt hiszem, ő, mivel a másik amúgy is itt él, nem?

– Honnan tudod mindezt?

– Édesanyádtól.

– Áh, hát persze hogy tőle – bólintott Rosa. – Én erről lemaradtam.

– A szó szoros értelmében elkapott, amikor kimentem az újságért, úgyhogy később te is meghallgathatod az összefoglalót, ebben biztos vagyok. – Jacob belekortyolt a kávéjába. – Még mindig nem tudom elhinni, hogy az a vén szatyor Sheila megúszta azt a gázolásos történetet.

– Ugye? Legutóbb azt hallottam, hogy Exeterben van a nővérénél, amíg dolgoznak a vendéglőn. Reméltem, hogy még egy ideig nem jön vissza.

– Én is. Hogy őszinte legyek, élveztük a pluszforgalmat – mondta Jacob –, bár biztos vagyok benne, hogy néhány helyi lakosnak, aki odajár, nincs ki mind a négy kereke – tette hozzá gonoszul.

– Nem mondhatsz ilyet! – kacagott Rosa. – De igazad van, a városnak az a vége nem egészen a ti megszokott vendégkörötök.

– Még mindig nem értem, hogy Sheila miért volt benne a fia barátnőjének elgázolásában. És azt sem tudom elhinni, hogy majdnem téged is befeketítettek.

– Talán mert soha senki nem elég jó a kicsi fiának? Nem tudom. – Rosa cukrot kevert a kávéjába.

– De azért elgázolni valakit kicsit túlzás. Bár, ha jobban belegondolok, biztos vagyok benne, hogy Sheila áll a raktárhelyiségünk felgyújtása mögött is, ami azután történt, hogy ideköltöztünk, és az a nő fenyegetve érezte a bevételét. – Jacob arca elkomorult.

– Igaz, ez egy kicsit ijesztő – fintorgott Rosa. – Seb Watkins ügyvédjét is Sheila Hannafore fizette, és meg is úszta. De így is nyilvánvaló, hogy bűnös. Ezt száz százalékra tudjuk. A történtek után azonnal eladta a furgonját. Úgy értem, ha ez nem elég bizonyíték arra, hogy bűnös… Igenis ülnie kellett volna emiatt.

– Vajon merre járhat most?

– Nem tudom, de remélem, jó messze innen.

Bár közel állt Jacobhoz, Rosa nem mondott többet. Titch megeskette, hogy titokban tartja a Sebbel történteket. A fiatal lány úgy határozott, hogy nem akarja a bíróságra vinni a borzalmas ügyet, Rosa pedig tiszteletben tartotta döntését. Így aztán hatalmas megkönnyebbülés volt, hogy Seb Watkins azóta sem bukkant fel Cockleberry Bayben.

Rosa megitta a kávéját.

– Nos, bármennyire is szeretnék még maradni, és pletykálkodni egész nap, jobb lesz, ha megyek, és kinyitom azt a boltot. Egy újabb nap, egy újabb nyakörv, meg minden.

Jacob ásított.

– Vissza akarok feküdni… ó, és ha akarom, meg is tehetem. Na tessék!

Rosa játékosan legyintett, mintha meg akarná ütni.

– Egyesek megtehetik. Élvezd csak a szabadidődet! Puszi Raffnak! Jaj, és amint lehet, küldj képet azokról a szőrös kis kolbászkákról!

5. fejezet

Rosa épp az alsó polc előtt guggolt, hogy feltöltse kutyaeledel-konzervekkel, amikor megszólalt az ajtócsengő, de nem fordult meg.

– Egy perc, és megyek! – kiáltott fel.

– Ezt a feszes kis segget bárhol felismerném – csendült egy ismerős hang.

A lány ijedtében felugrott, és feldöntötte a konzervekkel teli dobozt, amitől annak tartalma szétgurult a padlón. Virsli sietve otthagyta a sarokban lévő fekhelyét, hogy megnézze, mi ez a nagy felfordulás.

Lucas Hannafore letérdelt, hogy segítsen összeszedni a konzerveket.

– Á, Kolbász úr, hiányoztam? – Megsimogatta a tacskót, aki hűtlenül nyalogatta a sármos férfi kezét.

– Kösz, de meg tudom oldani – térdelt le mellé Rosa. – És muszáj neked mindig ilyen közönségesnek lenned?

– Na, nézzenek oda! Mi történt, a házasélettől hirtelen finom úrihölgy lett belőled?

Rosa a férfi komor ábrázatára nézett, és ahogy felidézte, hogy újév napján milyen vad és isteni volt vele a szex a kanapéján, elismerte, hogy mond valamit a férfi. Feltápászkodott és leporolta a térdét.

– Egyébként mit keresel itt?

Megerősítést várt Jacob pletykáira.

Lucas is felegyenesedett, és egy kissé közelebb lépett hozzá a kelleténél.

– Mármint itt, a boltban? Vagy ebben az unalmas öbölben?

– Csak az unalmas emberek unatkoznak.

Rosát bosszantotta a tény, hogy boldog házassága ellenére még mindig vonzónak találta a férfit. Pedig általában nem volt oda a százhetvennyolc centinél alacsonyabb pasikért.

– Az előkelő fiúd előtt még nem találtál unalmasnak.

– A kérdésemre válaszolj, Luke. – Rosa gyomra kissé megremegett. A férfi szempillája hosszabb volt, mint az övé.

– Drága anyám visszatért a kocsmába, ezért vagyok itt. Amúgy elég jól néz ki a hely. Mondtam neki, hogy itt maradok pár hónapot, és segítek a marketingben. Élő zenét foglalni, ilyesmi. Ez kell ennek a trágyadombnak.

– Nem éppen most van ennek a szezonja, ugyebár.

– Tudod, Cockleberry Bay nem csak turistákból áll. Rengeteg helyi van, aki szereti az élő zenét, és mire észbe kapunk, újra itt a karácsony.

– Te pedig vízvezeték-szerelő vagy, ha jól tudom. Vagy csak én nem láttam az önéletrajzodban, hogy „zenemogul”?

– Látom, még mindig vág az eszed, mint a borotva. Igen, szerelő vagyok, és tervezem, hogy elvállalok pár helyi melót, de ez nem hátráltat abban, hogy népszerűsítsem a fogadót, egy-két szórólapot szétosztogatni pedig nem nagy durranás.

– Hogy te milyen önzetlen vagy – vetette oda hanyagul Rosa.

– Hát, te már csak tudod.

Rosa bosszúsan konstatálta, hogy elvörösödik.

– És imádom, hogy még mindig megmozgatok benned valamit. Elég szexi.

– Csak emlékeztetsz rá, hogy milyen csúnyán átvertél, amikor először találkoztunk, ennyi az egész.

Amikor Rosa megérkezett a városba, Luke, vagyis Lucas Hannafore, helyi vízvezeték-szerelőnek adta ki magát Sheila Hannafore, az édesanyja és a Hajó Fogadó tulajdonosa utasítására, csak hogy az asszony kideríthesse, mi történik a Sarki Boltban. Amikor kitudódott, hogy egy titokzatos jótevő hagyta rá a boltot, néhány helyi lakos egyáltalán nem látta szívesen Rosát. Nagyon rossz néven vették, hogy kívülálló volt, és hogy a Sarki Bolthoz tartozó lakás szó szerint az ölébe hullott, anélkül, hogy bármivel is kiérdemelte volna.

– Na és, Mrs. Smith, hogy tetszik a házasélet, és hol van az a melák férjed?

– Hétköznap nincs itthon.

– Ó, valóban? Milyen praktikus.

– Hihetetlen vagy! – rázta a fejét Rosa.

– Kösz – vigyorodott el Lucas. – És ami az unalmas dolgokat illeti, mi a helyzet az új névvel, Mrs. Smith? A Rosa Hannafore sokkal jobban hangzik.

– Akkor sem mennék hozzád, ha te lennél az utolsó vízvezeték-szerelő a földön.

– Nem is arra kérlek, hogy légy a feleségem, Rosa. – Lucas mélyen a szemébe nézett, rákacsintott, majd kivett egy macskás kulcstartót a pulton lévő kosárból. – Cuki cica. – Ujjaival végigsimított Rosa tenyerén, miközben egy háromfontos érmét nyomott a lány kezébe. – Viszlát később, szexi!

A becsukódó ajtó hallatán Rosa megkönnyebbülten felsóhajtott. Igen, férjnél volt, igen, nagyon szerelmes volt Joshba, és igen, maga mögött hagyta a könnyűvérű múltját. Ez azonban még mindig nem akadályozta abban, hogy érezze a feszültséget, amely az imént lángolt fel közte és a rosszfiú Lucas Hannafore között.

6. fejezet

– Boldogság!

Rosa megfordult az ágyban, Josh köré fonta a karját, és gyengéden megcsókolta széles hátát. Hosszú idő óta ez volt az első olyan szombat, amikor nem kellett felkelnie, és kinyitnia a boltot.

Josh megfogta mindkét kezét, megcsókolta, és szorosan hozzábújt. Épphogy elbóbiskoltak, amikor megszólalt a csengő, amitől Virsli felugrott a lépcsőpihenőn lévő ágyáról, és hangos ugatásba kezdett.

– Majd én.

Rosa álmosan magára húzta a köntösét, és lement, hogy kinyissa a bolt ajtaját. A vigyorgó Titch és a babakocsijában gőgicsélő Theo fogadta.

– Bocs, Rose, azt hittem, már fent leszel. Otthon felejtettem a kulcsot.

Rosa nem szólalt meg, csak felemelte a kezét, jelezve, hogy érti.

– Feküdj csak vissza – mondta Titch. – Majd írok, ha van valami. Felteszem, ára mindennek van.

Rosa hunyorogva bólintott, majd intett, és sarkon fordult, hogy visszamásszon az ágyba. Felvette a korábbi pozíciót Josh mellett, majd amikor vágy ébredt benne, a férfi hátához nyomta apró testét és telt mellét.

– Te kis virgonc! – Josh megfordult, szenvedélyesen csókolni kezdte feleségét, és pillanatokon belül tettre kész volt. Rosának elakadt a lélegzete, ahogy belé hatolt, és szeretkezni kezdtek.

Eltartott egy ideig, mire Rosa elfogadta a szerelem legmagasabb szintjét.

Olyannyira nélkülöznie kellett az érzelmeket gyermekkorában és serdülőkorában, hogy később a szexet pusztán a szerelemre adott gyors válasznak tekintette; minden másra érdemtelennek érezte magát. Micsoda szerencséje volt, hogy Josh ezt képes volt átlátni, és megtalálta azt a szeretetteljes, ámbár némileg vad jellemet, aki a színlelt bátorság alatt rejtőzött.

Josh szorosan a mellkasához szorította Rosát.

– Istenem, de szeretlek, Mrs. Smith! A minap épp azon gondolkoztam, hogy milyen szép kisbabáink lesznek.

– Feltéve, hogy a lányok olyan picik és zöld szeműek lesznek, mint én, és nem nőnek meg olyan kétméteres rögbijátékosokká, mint amilyen te vagy.

– Igen, és örökölniük kell a te göndör, barna sörényedet – tette hozzá nevetve Josh.

– És a nagyon szőrös lábamat! – Rosa csókot nyomott a férfi orrára.

Virsli ekkor megpróbált felugrani az ágyra, de csúfos kudarcot vallott. Rosa kimászott a férje mellől, és felrakta a kutyust a takaróra.

– Ne ugrálj, még megsérül a kis hátad. – A lány haja csiklandozta Virsli fülét, mire a kutya kétségbeesetten megrázta a fejét, fülei ide-oda csapkodtak. – De egyelőre ez a mi kis családunk, és nem hiszem, hogy tudnék egyedül vezetni egy üzletet, és közben gondozni egy kisbabát. Elég nehéz lenne.

– Értelek, de nem jó ötlet túl sokáig várni.

– Josh, még csak huszonhat vagyok.

– Tudom, de én meg harmincegy vagyok, és nem akarok öreg apuka lenni a játszótéren. Talán el kellene kezdenünk próbálkozni. Abbahagyhatnád a fogamzásgátlót. Úgy értem, lehet, hogy évekig nem fog sikerülni.

Rosa tudta, hogy nem így van, hiszen csak két tablettát hagyott ki az esküvői készülődés őrülete alatt, és teherbe is esett. De még nem állt készen arra, hogy feladja a szabadságát, és elnézve a megviselt Titchet, kétszeresen bizonyos volt benne. És mi lesz, ha Josh meggondolja magát, és kiszeret belőle?

Josh leolvasta a gondolatait az arcáról.

– Soha nem foglak cserben hagyni, Rosa, ezt te is tudod. Annyira szeretlek!

– De olyan gyakran vagy távol, és még mindig azon tűnődöm, hogy miért engem választottál, és nem egy elbűvölő nagyvárosi lányt.

– Rosa, ne kezdd megint. Téged akarlak. Az én csinos, vicces, imádni való, picit zizzent, melegszívű szerelmemet. A munka csak munka. Szó szerint számolom a napokat a hétvégéig, hogy újra veled lehessek. – Majd, amikor Virsli elkezdte nyalogatni az állát, hozzátette: – És veled, kishaver, hát persze! – Arcát Virsli bundájába temette, és mélyen belélegezte az illatát. – Amúgy most mi ez az egész? – kérdezte tompa hangon. – Azt hittem, ez a nyűgös Rosa már a múlté.

– Jól vagyok. Azt hiszem, csak az a baj, hogy tudom, még egy évig csak félig leszel itthon.

Josh megfordult, és ismét a karjába zárta Rosát.

– Rendben. Itt leszek, amennyit csak tudok, ígérem. Szóval, mit szólnál, ha akkorra terveznénk a babát, amikor visszajövök? Akkor nem lesz időd hiányolni.

– Még több terv? – kérdezte Rosa szarkasztikus mosollyal. Mindig is utálta ezt a szót. – Az élet nem így működik, férjem, és idén én már többet terveztem, mint eddig egész életemben.

– Jó, mi? – ugratta Josh, és homlokon csókolta. – És ha már tervek, mi lenne, ha tennénk egy hosszú sétát a Nyugati Szirten, és aztán a Homár Kosárban ebédelnénk? Jó lesz végre járni egyet, és találkozni a fiúkkal.

– Nos, te csodálatos férfi, az ilyen terveket már szeretem!

7. fejezet

Amikor felért a Nyugati Szirt tetejére, Rosa mindkét karját kitárva rohant a széllel szembe. Virsli mögötte loholt, puha, barna fülei csapkodtak mögötte. Rosa ezután visszaszáguldott Joshhoz, aki csak állt, és gyönyörködött az elképesztő látványban.

– Bolondok vagytok mindketten – mondta, és szeretettel végigsimított felesége göndör fürtjein. – Olyan jó végre távol lenni Londontól. A boltokban már kint vannak a karácsonyi cuccok. Hihetetlen.

– Nem mondhatnám, hogy hiányzik. Néha azt kívánom, bárcsak lenne a közelben egy mozi, vagy néhány nagyobb üzlet, de ettől eltekintve nem változtatnék semmin. Vagyis azon kívül, hogy állandóan itt legyél.

– Tudom, de hamar elrepül majd ez az idő. Mármint, nézd csak meg, milyen gyorsan elteltek a hónapok azóta, hogy itt vagy.

– Talán. – Rosa Virslire pillantott, aki egy szomszédos sziklán sárkányt eregető család felé nyargalt. – Ezt nézd meg! – mutatott a végtelen tengerre. – Olyan szerencsések vagyunk, hogy itt élhetünk.

– Bizony. Reméljük, hogy a miénk is ugyanolyan hosszú lesz, mint Queenie és a dédapád szerelme. A történtek ellenére szívből szerették egymást.

Rosa halkan válaszolt:

– Pontosan ez az a hely, ahol Dotty, Ned felesége véget vetett az életének.

– Amíg visszafelé sétálunk, meséld el újra a dolgot. Még mindig nehezen látom át, hogy mi is történt.

Rosa a férjébe karolt, és elmesélte, hogy Ned, a dédapja, évek óta házasságban élt Dottyval, és együtt vezették a Sarki Boltot. Dottyval nem születhetett közös gyermekük, és Ned elkezdett gyengéd érzelmeket táplálni felesége legjobb barátnője, Queenie iránt. Mindent megtettek, hogy távol maradjanak egymástól, de az igaz szerelem vonzása erősebbnek bizonyult.

– De szerintem Dottyt is szerette – erősködött Rosa. – Akárhogy is, Queenie terhes lett Nedtől, és Londonba költözött, ahol titokban megszülte a babát. Mindig hevesen tagadta, hogy Nedé lenne a gyerek. A kisbaba Maria volt, a nagymamám, Mary édesanyja. Miután Maria belehalt a szülésbe, Queenie és Ned lányukká fogadták Maryt, a többit pedig már tudod, ugye?

– Igen. Mary élete félresiklott, alkoholista lett, és azért kerültél nevelőszülőkhöz, mert részegen leejtett, és akkor szerezted ezt a heget. – Josh megállt, és végigsimított az apró, villám alakú sebhelyen felesége bal orcáján. – Bocsáss meg, ez kicsit erősen hangzott. Úgy örülök, hogy itt lehetek veled, és hogy végül Mary is rendbe jött.

– Még azért dolgozunk a kapcsolatunkon. Kétségtelenül időbe fog telni. Még mindig nehezemre esik anyának hívni.

– Persze hogy nehéz, gyönyörűm. Megtudni, hogy egy idegen az édesanyád – fel sem tudom fogni. És gyakorlatilag szomszédok vagytok, ezt pedig valahogy meg kell oldanotok. Elképesztő, hogy mi mindennel küzdöttél meg. Nagyon jól kezelted a helyzetet, és csodállak érte.

Rosa érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe.

– Folyton Queenie-re és Nedre gondolok. Hosszú életük hátralévő részében soha nem volt más szerelmük, csakis kettőjük különleges kapcsolata.

– Filmbe illő történet – hagyta rá Josh.

– Igen, tényleg az. Amikor Queenie Londonba ment, annyi levelet írtak egymásnak, amit mindig azzal zártak, hogy „Találkozzunk ott, ahol ég és föld összeér.” – Rosa ismét kinézett az előttük elterülő óriási víztömegre. – Imádom, hogy pontosan erről a horizontról beszéltek, és hogy ezek a szavak vannak belevésve a nyakláncba, amit Queenie-től kaptam, és az esküvőnk napján is viseltem.

– Soha nem láttalak ilyen érzelgősnek, Mrs. Smith. – Josh megszorította Rosa kezét. – Valószínű, hogy jobb volt a kapcsolatuk, mint a legtöbb hagyományos párkapcsolat. Talán számunkra is a külön alvás lehet a megoldás?

Rosa oldalba bökte férjét.