Melissa Wiesner

BOLDOG ELŐZŐ ÉVET!

Fordította: Ács Eleonóra

A mű eredeti címe: The Second Chance Year

Copyright © 2023 by Melissa Wiesner

This edition published by arrangement with Grand Central

Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc., New York, New York, USA.

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Ács Eleonóra, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem

közölhetőek, és semmilyen formában nem

sokszorosíthatóak a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető

felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-781-5 (papír)

ISBN 978-963-614-782-2 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektúra: Goodword Kft.

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Mindhárom csodálatos anyukámnak,

Gloriának, Sharonnak és Lynn-nek.

A szerző megjegyzése

Ez a könyv a munkahelyi szexuális zaklatás jeleneteit tartalmazza, ami egyes olvasók számára nehéz olvasmány lehet. Szeretném, ha tudnák, mindent megtettem, hogy megfelelően kezeljem ezt az érzékeny témát.

1. fejezet

December

Ha az életem legutóbbi éve a Sütimester egyik évada lenne, már az első részben hazaküldtek volna. A Kedvencek feladatban nyújtott teljesítményem láttán a zsűri a fejét rázta volna, a Technikaiban a süteményemnek nyers maradt volna a közepe, a Mester kihívás pedig egy kupac összeomlott mézeskaláccsal és szégyennel végződött volna.

Szóval, amikor eljön a Rémes Évem szilvesztere, nem vágyom másra, mint egy tál vajkrémmel az ölemben lekuporodni a kanapéra, és az Öreglányokat bámulni a tévében. Csakhogy a legjobb barátnőmnek, Kasuminak más tervei vannak.

– Gyere, Sadie, jó móka lesz!

Kasumira pillantok a baseballsapka alól, amelyet azért viselek, mert három napja nem mostam hajat.

– Ami úgy kezdődik, hogy „gyere, jó móka lesz”, soha nem lesz jó móka.

– Ez az lesz, ígérem. – Lerántja a kockás takarót, amelyet afféle bolyhos fondant-rétegként tekertem magam köré, és a székre dobja, ahol nem érem el.

– Hé! – tiltakozom, és tessék-lássék utánakapok. Kasumi csak irigykedik, mert ez a takaró az új legjobb barátom. Hónapok óta szinte kizárólag vele lógok. Az volt a terv, hogy később kifestjük egymás körmét, és párnacsatázunk.

Kasumi lehuppan a kanapé másik végére.

– A haverom, Devon kibérelt egy üres raktárépületet, ahol hatalmas szilveszteri karnevált rendez. Képzeld el a mennyezetről lógó akrobatákat, az embereket kettéfűrészelő bűvészeket és a vattacukorkoktélokat. Fergeteges lesz.

– A karneválnál elveszítettél. Tudod, mit gondolok a bohócokról. – Megnyitom a telefonomat, és egy e-mailt találok egy újabb cukrász állásról, amelyet ismét egy olyan valaki kapott, aki nem én vagyok, és megroggyan a vállam. – Az én szilveszteri tervem az, hogy ezen a kanapén ülök, és az elutasító leveleket olvasgatom. – Átkattintok az Instagramra, az egyetlen dologra, amitől még rosszabbul érzem magam. – Ha igazán ünnepi hangulatban leszek, talán bekúszom Alex közösségi oldalára, hogy gyötörjem magam az új nője miatt.

Kasuminak ellágyul az arca.

– Ó, drágám! Nem szabad tovább kínoznod magad! Legalább Alex követését hagyd abba az Instagramon. Ebből semmi jó nem sülhet ki.

Természetesen igaza van. Hónapok teltek el azóta, hogy a barátommal, Alexszel szakítottunk. Pedig három évig voltunk együtt, és azt hittem, hogy ez örökké így is marad. Ám most egy trópusi szigeten van egy csinos szőkével, aki fantasztikusan mutat bikiniben. Én pedig… nos, Nutellát eszem egyenesen az üvegből. Vagyis még maradt bennem némi tartás: legalább kanállal eszem. De lehetetlen nem elkeseredni, amiért Alex továbblépett az életével, míg én nyilvánvalóan… nem.

– Aggódom érted, Sadie. Nem is emlékszem, mikor mentél ki utoljára a konyhába és sütöttél valamit. A kapcsolatod ezzel a kanapéval egyre problémásabb. Gyere el a partira! – nógat Kasumi. – Az majd kivesz ebből a mókuskerékből. Én pedig teleszórom vele az egész Instagramot, hogy Alex lássa, nem itthon ülsz és búslakodsz.

Szemügyre veszem a fekete tüllszoknyáját, harisnyatartóját és csillámos piros-fehér csíkos pólóját.

– Nincs mit felvennem egy szilveszteri jelmezbálra. – Amikor elvesztettem a cukrász állásomat, és ki kellett költöznöm a lakásomból, szinte mindenemet összepakoltam, és az öcsémmel, Owennel elvitettem a Flatbushban lévő Gotham Storage-ba. Az elmúlt körülbelül három hónapban baristaként dolgoztam, és állandóan fekete póló és farmer van rajtam, ami elrejti a kávéfoltokat.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani. – Kasumi hátradobja a sötét haját, és előhúz egy vászontáskát a kanapé mögül. Kiborítja a tartalmát – csillogó, aranyszínű miniruha A vonalú szoknyarésszel, rövid, piros blézer, flitteres, fekete cilinder –, és rám vigyorog.

Az a helyzet, hogy egy évvel ezelőtt még lelkesedtem volna egy extravagáns öltözékben lenyomott farsangi témájú buliért. Ám ez még azelőtt volt, hogy Xavier, a volt főnököm és a város egyik legexkluzívabb éttermének séfje egy rossz pástétom miatt rémes dührohamot kapott, és leordította a szakácsot. Közbeléptem, mert őszintén, egy pástétomról volt szó, nem a világbékéről. Ha ez egy elszigetelt eset lett volna, talán megtarthatom az állásomat. De Xaviernek már régóta a begyében voltam a rossz viselkedésem miatt, és a pástétom volt az ürügy, amelyre szüksége volt, hogy végre megszabaduljon tőlem.

Aztán, habként a szar évem tortáján, Alex szakított velem, miután jelenetet rendeztem, és helyre tettem az egyik szexista munkatársát egy partin, ahol az ügyfelei is jelen voltak. Ami nem először fordult elő, ám Alex számára ez volt az utolsó csepp a pohárban. Nem lehet olyan barátnője, aki árt a karrierjének.

Akkoriban mindkét esetet jogosnak éreztem. Valakinek fel kell szólalnia, nem? És ez a valaki általában én vagyok. Anyám mindig azt mondta, hogy a nagy szám miatt egyszer még bajba kerülök. Sadie, mikor tanulod már meg, hogy ne légy mindig ilyen goromba? Mézzel több legyet vonzol, mint ecettel.

Akkor azt válaszoltam, hogy egyetlen épeszű szakács sem akar legyeket vonzani, ez a közegészségügyi szabályok megsértése. De most, hogy a harmadik hónapomat töltöm ezen a kölcsönkanapén, és nemcsak Alex karrierjét, hanem a sajátomat is veszélybe sodortam, eltűnődöm, hogy talán anyámnak igaza volt. Talán lett volna jobb módja is a főnököm és Alex munkatársai helyretételének, egy olyan, amely után nem maradok egyedül, hajlék és állás nélkül.

Épp amikor Kasumi felemeli az aranyruhát, belép Jacob, az öcsém legjobb barátja és a lakás tulajdonosa, ahol jelenleg dekkolok. Kasumi úgy lengeti felé a csillogó holmit, mint egy forgalmat irányító közúti munkás.

– Jacob. Szia, Jacob.

Jacob megtorpan, pislog, aztán leveszi a füléről a hatalmas fekete fejhallgatót, és a nyakába akasztja.

– Tessék? Mondtál valamit?

Kasumi szépen összehajtogatja a ruhát, és a kupacra teszi.

– Sadie-vel épp egy jelmezes buliról beszélgetünk, amit a barátom rendez ma este. – Félrebillenti a fejét. – Nem gondolod, hogy legalább most az egyszer el kellene mennie szórakozni?

Őszintén szólva, nem tudom, miért Jacobot kérdezi. Biztos vagyok benne, hogy egy karnevál témájú vagy bármilyen más buli a legrosszabb rémálmai közé tartozik. Viszont valószínűleg alig várja, hogy eltűnjek a kanapéjáról, szóval tuti igent mondana arra az ötletre is, hogy gumikötéllel a bokámon ugorjak le a Brooklyn hídról.

Jacob sötét szeme Kasumiról a dohányzóasztalon heverő ruhákra vándorol. Végül rajtam állapodik meg.

– Lesznek bohócok ezen a karneválon?

Kasumi a szemét forgatja.

– Mi a bajotok a bohócokkal?

– Sadie retteg tőlük.

Éles pillantást vetek Jacobra. Amióta az öcsém megnézette velünk Stephen King Az című filmjét – én hatodikos voltam, Owen és Jacob pedig ötödikesek –, félek a bohócoktól. Ám meglep, hogy Jacob emlékszik erre. Meglep, hogy egyáltalán tud rólam bármi személyeset.

Amikor elveszítettem a lakásomat, az utolsó ember, akitől azt vártam, hogy a segítségemre siet, Jacob volt. Nem vagyunk éppen barátok. Ő rendkívül befelé forduló és feszült, én pedig… nos, nagyszájú vagyok. Karcos, ahogy mondani szokták. El sem tudom képzelni, mennyire szenvedhet attól, hogy itt vagyok a személyes terében. De nem számít, mit gondol rólam, mindig is támogatta Owent, és gondolom, nem akarta, hogy az öcsémnek kelljen bezsúfolnia a garzonjába, amikor neki van egy szabad szobája, amelyet amúgy sem használ.

Kasumi végigméri.

– Mit csinálsz ma este? Eljöhetnél a buliba, hogy megvédd Sadie-t a bohócoktól. – Felém fordulva felvonja a szemöldökét, amiről tudom, hogy ő diszkrét jelzésnek gondolja, ám körülbelül annyira nyilvánvaló, mintha lehúzta volna a dekoltázsomat, közszemlére téve a mellemet, és Jacob felé lökött volna.

Lassan elönti a forróság az arcomat, és nem azért, mert Jacob érdekel. Hanem mert… pfúj. Ő az öcsém legjobb barátja. A túlméretezett szemüveget viselő, pattanásos srác, akit egyszer rajtakaptam, hogy a Victoria’s Secret katalógusomat lapozgatja. Akinek, együtt az überkocka öcsémmel, soha nem volt partnere a gimis bálokra, mert mindketten hozzá voltak ragadva a pincében lévő számítógépünkhöz, bizarr ambient zenéket írtak, és nukleáris kódokat törtek fel.

De Kasumi soha nem ismerte Jacobot esetlen tinédzserként, így az ő nézőpontja teljesen más, mint az enyém. Úgy értem, én objektíven látom, hogy amíg nem figyeltem oda, eltűntek a pattanásai, túlnőtt a száznyolcvan centin, és most valamelyik divatos, indie szemüvegmárka átlátszó keretes szemüvegét viseli. Ráadásul annyira sikeres lett az elektronikus zenéje, hogy megengedhette magának ezt a világos, tágas lakást. De akkor is. Ő Jacob.

Tétovázik, én pedig érzem magamon a tekintete súlyát. Ha bárki más lenne, azt mondanám, fontolgatja, hogy eljöjjön-e a buliba. De valószínűbb, hogy engem és a Kasumi választotta csillogó ruhát méregeti, mert Jacob soha nem ereszkedne le odáig, hogy részt vegyen egy tematikus partin.

Magamban elmosolyodom, és megpróbálom elképzelni, ahogy fekete zakóban és csillogó cilinderben egy varázspálcával hadonászik. Ám ahogy a tekintetem megállapodik rajta, már nem is találom olyan viccesnek a képet. Az öltöny kiemelné a magas, karcsú alkatát, és a szemüvegével meg a divatos borostával az állán szerintem tényleg szexi bűvész lenne. Amint találkozik a pillantásunk, rájövök, hogy bámulom, de valami rejtélyes oknál fogva nem fordítom el a tekintetem, és ő sem. Még megmagyarázhatatlanabb módon elakad a lélegzetem.

– Szóval, jössz, vagy mi lesz? – töri szét Kasumi a pillanatot.

Jacob szakítja meg először a szemkontaktust, nekem pedig ég az arcom. Ez mind Kasumi hibája, amiért a nyilvánvalóan zavarodott elmémben elültette a magot, hogy Jacob vonzó férfi.

– Biztos vagyok benne, hogy Jacobnak jobb dolga is van ma este – dadogom. – Valami hátborzongató sci-fi zenét kell komponálnia vagy ilyesmi?

Jacob szeme megrándul egy kicsit, de aztán bólint.

– Igen, szorít a határidő. De azért neked el kellene menned. – Visszateszi a fejhallgatóját a fülére, és elindul a hálószobája felé. – Valószínűleg többre jutok egy kis nyugalomban és csendben.

Ahogy elmegy, feltápászkodom a kanapéról, hirtelen késztetést érezve arra, hogy kis időre elmenjek innen.

– Oké. Menjünk a buliba.

Kasumi talpra ugrik.

– Hurrá!

Felkapom az aranyszínű ruhát a dohányzóasztalról, és elindulok öltözködni. Ahogy a folyosón elhaladok Jacob hálószobája mellett, hallom, hogy mozog odabent, valószínűleg a hangkeverőjével, az elektronikus billentyűzetével vagy mit tudom én, mijével molyol. Megállok az ajtó előtt, eszembe jut a tétovázása a bulival kapcsolatban, és az, ahogy a sötét szeme összekapcsolódott az enyémmel. Jacob egyedül lesz, amikor az óra elüti az éjfélt? A gondolattól valahogy olyan üres leszek, mint egy töltelék nélküli cannolo. Mindig rettentően magányosnak tűnik, eltekintve az Owennel való barátságától. De lehet, hogy egy kicsit tényleg magányos? Elképzelem szexi bűvészként, és újra felforrósodik az arcom. Talán be kellene kopogtatnom, bocsánatot kérni a rosszmájú megjegyzésemért, és megkérdezni, hogy nem akar-e mégiscsak eljönni a partira.

Ahogy ott tétovázom, vitázva önmagammal, kinyílik az ajtó, és Jacob fölém tornyosul. Vesz egy nagy levegőt, és lassan kiengedi, mintha azt a kevéske türelmet akarná összeszedni, amely még megmaradt neki.

– Szükséged van valamire, Sadie? – A vállam mögé bámul, mint aki már nagyon szeretne túl lenni ezen a beszélgetésen.

– Öhm… nem. Dehogy. Egyáltalán nem. – Hátrálok néhány lépést. – Épp a szobámba tartottam. Épp erre. Itt a folyosó végén. – A hálószobám ajtaja felé mutatok, persze fölöslegesen. Ez az ő lakása, tudja, hol a szobám. De rákényszerít erre az ideges fecsegésre. Minden. Egyes. Alkalommal. – Oké, nos. Jó éjszakát.

Ezzel megfordulok és elmenekülök.

2. fejezet

Utólag visszagondolva, valószínűleg ki kellett volna hagynom a vajaspopcorn-martinit, de akkor jó ötletnek tűnt. Három karneváli koktélt is megittam ebben a buliban, abban a reményben, hogy az alkohol segít majd a mókás Sadie-nek felemelkedni a Rémes Éve hamvaiból, de eddig csak hányingerem van. Az elmúlt fél órában Kasumi egy félmeztelen, tetovált kardnyelővel táncolt, és van erről egy mocskos vicc, amelyet nem is merek elmondani. De örülök, hogy jól érzi magát, és nem akarom elrángatni, hogy velem foglalkozzon.

Kasumi haverja, Devon tényleg kitett magáért ezzel a partival, és ez egy közösségimédia-szerte ismert rendezvényszervező esetében sokat elmond. A raktárház mennyezetének acélgerendáit hatalmas piros-fehér csíkos függönyök takarják, cirkuszi sátrat formázva, és csillámos trikókba öltözött akrobaták tekergetik gumiszalagként a testüket a táncparkett fölött lógó hosszú selyemszalagokon. A sárga macskafüles fejpántot és szőrös kesztyűt viselő DJ egy régimódi, vörösre festett kerekeken álló oroszlánketrecben pörgeti a lemezeket, miközben a tömeg lüktet a ritmusra.

Nekem is ott kellene lennem, és a testhezálló piros bőrruhát viselő erőművész mellett ropnom, vagy legalább szemügyre vennem a cirkuszi témájú pékáruk sorát, hogy lássam, milyenek a saját receptjeimhez képest. De úgy tűnik, képtelen vagyok elmozdulni az óriási üvegszálas elefánt lábán rögtönzött padomról. Ez a parti olyan, mintha az életem metaforája lenne. Mindenki odabent van és élvezi az életet, míg én a pálya szélén ücsörgök.

Tudom, hogy a dolog jó oldalára kellene koncentrálnom: Van munkám a kávézóban, még ha harmadannyit keresek is, mint az étteremben, és szerencsés vagyok, amiért Jacob megengedte, hogy ingyen lakjam a vendégszobájában. De mindez nem az, amit elképzeltem, amikor New Yorkba költöztem azzal az álommal, hogy egy olyan helyen, mint a Xavier’s, vezető cukrászséffé küzdöm fel magam, megnyitom a saját pékségemet, és olyan pezsgő rendezvényeket szolgálok majd ki, mint ez a mostani. A jelenlegi életemben semmi sem fogja bebizonyítani a szüleimnek, hogy tévedtek, amikor azt mondták, hogy csak az időmet vesztegetem a szakácssulira, és inkább menjek főiskolára, mint az öcsém.

Ahogy egyre mélyebbre süllyedek az önsajnálat krémjébe, egy vörös parókás bohóc bukkan elő az elefánt ormánya mögül, és oldalra billentett fejjel rám néz. Tudom, hogy irracionális, de a szívem úgy ver, mint a nagy sebességre állított elektromos habverő, és a lélegzetem felszínessé válik. A bohóc lábujjhegyen közelebb óvakodik az óriási piros cipőjében, én pedig felpattanok, és lassan hátrálni kezdek. Eltúlzott gesztussal ráncolja a homlokát, majd kesztyűs kezét a szájához emeli, azt mímelve, hogy mosolyra húzza a száját. Aztán, Jézusom, a szám felé nyúl, mintha ugyanezt akarná tenni velem.

Csak a holttestemen keresztül!

Hátrálok, készen arra, hogy elrohanjak, de a lapockám nekiütközik az elefánt kemény farának, és nincs hová menekülnöm. A bohóc felém lopakodik, és lassan az arcom felé ingatja az ujját. Segítséget keresve vadul körülnézek, de egyedül vagyok egy sötét sarokban ezzel a pojácával, és hirtelen lehetségesnek tűnik, hogy a holttestem valóban szerepet játszhat ebben a történetben.

A fejemben ádázul cikáznak a gondolatok. Vajon meghallja valaki, ha sikítok? Ha szembeszállok vele, fölém kerekedik? Kővé dermedve állok egy elefánt seggéhez szorítva. Így ér véget az életem?

Ebben a pillanatban egy pár bukkan elő az elefánt ormánya mögül, a magasabb férfi átkarolja az alacsonyabb vállát. Kinyitom a szám, hogy segítségért kiáltsak, de csupán egy fojtott nyöszörgésre telik, azt is gyorsan elnyeli a tánczene dübörgő basszusa. Szinte lassított mozdulattal felemelem a kezem, hogy intsek nekik. Ők az egyetlen reményem. Ám csak egymásra figyelnek, így észre sem veszik a szorult helyzetemet. Ne!, kiáltanám, ha képes lennék megformálni a szavakat. Ahogy elmennek mellettem és a bohóc mellett, látom, hogy elúszik az esélyem.

És akkor megtörténik a csoda. Az alacsonyabb, láthatóan részeg férfi megtántorodik, és amikor egy lépést tesz előre, hogy visszanyerje az egyensúlyát, megbotlik a bohóc hatalmas cipőjében. Vállával egyenesen a mellkasának esik, és mindketten oldalra repülnek, majd egy kupacban landolnak a padlón.

Futásnak eredek, és addig kanyargok a táncosok között, amíg el nem érek a raktár túlsó végébe. Csak ekkor pillantok át a vállam fölött, hátha meglátom a göndör műanyag hajat vagy az élénkpiros bohócorrot, de a lüktető stroboszkópfények és a táncparketten mozgó testek összezavarnak. Körbefordulva a kijáratot keresem, és meglátom az előttem magasodó lila és aranyszínű bársonysátrat. Bebújok, és egy sátoroszlopnak támaszkodva próbálok lélegzethez jutni.

– Nos, isten hozott – szólal meg egy mély hang.

– Jesszusom! – Vagy ezer métert ugrom a levegőbe, és megpördülök.

A sátor túlsó sarkában aprócska öregasszonyt pillantok meg skarlát- és aranyszínű parasztruhában, hosszú, őszülő haján hozzá illő kendővel. Egy aranyszínű lepellel borított asztal mögött ül, amelynek közepén kristálygömb pihen.

– Hát te ki vagy? – kérdezi cigarettától rekedtes hangon.

Már épp el akarom mesélni a Nagy Szökésem történetét a Bohóc elől, amikor egy gondolat megállít.

– Várjunk csak! Maga nem jósnő?

Bólint.

Csípőre teszem a kezem.

– Akkor nem kellene tudnia, hogy ki vagyok?

Összekulcsolja a kezét az asztalon.

– Jósnő vagyok, nem médium. Meg kell kérdeznem a kristálygömböt.

Ebben a pillanatban az előtte álló csillogó gömb mintha kifényesedne, én pedig pislogva azon tűnődöm, hogy talán valaki belecsempészett valamit a karneváli Cosmómba, amikor nem figyeltem.

– Szeretnéd, hogy jövendőt mondjak neked? – kérdezi a nő.

Egy részem tudja, hogy ez totál hülyeség, ám egy pillanatra mégis fontolóra veszem az ajánlatot. Mi lett volna, ha valaki tavaly decemberben belenéz egy kristálygömbbe, és figyelmeztet arra, hogy szörnyű év áll előttem? Vajon másképp cselekedtem volna?

Tudom, hogy szókimondó vagyok, és hirtelen reagálok, ha valaki megsért. Mi lenne, ha visszafogtam volna magam? Azokon az estéken Alexszel, amikor a munkatársa bunkó volt, talán vehettem volna egy mély levegőt, és nyugodtan beszélhettem volna, ahelyett, hogy az egész bár előtt lehordom. Ha megtettem volna, akkor Alexszel még mindig együtt lennénk? Mi lett volna, ha ahelyett, hogy kiabálok a főnökömmel, amikor az zsarnokoskodik, megpróbáltam volna értelmesen elbeszélgetni vele? Meglenne még a munkám a Xavier’snél és a helyes kis garzonom a gardróbszobával?

És még mindig úton lennék afelé, hogy valóra váltsam az álmaimat?

Sóhajtok. Mindez nem igazán számít. Nekem nem a jövőt kell látnom, hanem a múltat kell megváltoztatnom. Ez pedig nincs az asztalon…

Tényleg nincs?

Szemügyre veszem az öregasszony kristálygömbjét.

– Tud ez az izé más trükköket is?

Tekintete a kristálygömbről az arcomra vándorol.

– Ez nem egy iPhone. Nem tudsz rajta TikTok-videókat nézni.

– Tudom… – Leereszkedem egy rojtos bársonyzsámolyra. – Nézze, életemnek ez az éve akkora szívás volt, mint amikor szalmaszállal iszod a turmixot. Nem tudok nem arra gondolni, hogy ha tudtam volna, mi következik, más döntéseket hoztam volna. Szóval, bár a jövendő ismerete szuper, meg minden… amire igazán szükségem van, az az elmúlt év újrakezdése.

– Aha. Értem – bólogat bölcsen. – Te is azok közé tartozol.

– Kik közé?

– Azok közé az emberek közé, akik vissza akarnak menni, és bele akarnak avatkozni a múltba. Ez nem jó ötlet. Én mondom neked – csóválja meg a görbe ujját –, ennek sosincs jó vége.

A hideg futkos a hátamon, de nem foglalkozom vele, a célon tartom a szemem.

– Szóval azt mondja, hogy tud segíteni nekem?

A jósnő végigmér. Végül megadóan a magasba emeli a kezét.

– Rendben. Teljesítem egy kívánságodat. De előtte biztosnak kell lenned benne, hogy végig akarod csinálni. Lehet, hogy nem úgy fog alakulni, ahogy gondolod.

Libabőrös leszek, ami nevetséges, mert ez az egész egy totális szemfényvesztés, és ha nem lennék kissé részeg, és nem követne egy bohóc, már rég leléptem volna innen. Ám valamiért mégis bólogatok.

– Igen. Ezt akarom.

Az öregasszony nagyot sóhajt. Aztán lassan előhúz egy fadobozt az asztal alól, és kinyitja. Kihúzom magam a zsámolyomon, és megpróbálok belekukucskálni.

– Ez az, ahol a varázslat történik…?

Felemeli a kezét, mire elhallgatok. Egy kerámiatálat és több kis üvegcsét vesz elő a ládikából, amelyek tele vannak valamivel, ami különböző színű szárított gyógynövénynek tűnik. Egy maréknyi piros gyógynövényt dob a tálba, majd zöldet, aztán egy csipet kéket és egy csipetnyi narancsszínűt. Az egészet összezúzza egy mozsártörővel, vörösesbarna port őröl, majd egy kis vászonzacskóba önti.

– Most pedig menj a bárpulthoz, és rendelj egy fél vodkát – utasít.

Elfintorodom. A vodkának olyan íze van, mint az öngyújtófolyadéknak.

– Én igazából inkább a tequilát szeretem. Nem lehetne…

Egy kézmozdulattal belém fojtja a szót.

– Csend!

Összepréselem az ajkamat, és a porral teli zacskót vizsgálgatom. Eszembe jut, hogy a jósnő talán azt akarja, hogy azt a cuccot öntsem bele a vodkába, és igyam meg. Erre határozottan nemet kell mondanom, és nem csak azért, mert utálom a vodka ízét. Ha korábban aggódtam volna, hogy valaki belecsempész valamit az italomba… nos. Ez nem jó ötlet. Ám eddig eljutottam, és nem tudom rávenni magam, hogy most felálljak és elmenjek.

– Rendelj egy fél vodkát – ismétli meg. – Idd meg. Aztán csukd be a szemed, pördülj meg háromszor, kívánj valamit, és dobd ezt a port a levegőbe.

Bár az agyam racionális része a földön fetreng a röhögéstől ezeket az utasításokat hallva, bólintok, és gondolatban végigmegyek a lépéseken, hogy megbizonyosodjam róla, jól értettem. Vodka, pörgés, kívánság, por… Vodka, pörgés, kívánság, por… Megvan.

– És mi történik ezután?

– Mit gondolsz, mi történik? – Behunyja a szemét, és úgy rázza a fejét, mintha én lennék a világ leghülyébb embere. – Teljesül a kívánságod.

Úgy érzem, ez a válasz csak még több kérdést vet fel, de nem vagyok benne biztos, hogy helyénvaló rámutatni, ha már ennyit fáradozott, hogy összekeverjen nekem egy varázsport. Ehelyett fogom a zacskómat, beteszem a táskámba, és felállok.

– Nos, köszönöm a segítségét.

A jövendőmondó megköszörüli a torkát, és az állával az asztalon álló befőttesüveg felé bök. „Borravaló”, mondja a felirat. Belegyömöszölök egy húszast, amit pedig nem igazán engedhetek meg magamnak.

– Sok szerencsét! – kiált utánam, ahogy kifelé tartok a sátorból, vissza a táncparkettre.

A hangokat eltompító vastag drapéria nélkül a tánczene súlyos basszusa visszhangot kelt a testemben. A tömeg szélén állok, figyelem a körülöttem kaleidoszkópszerűen mozgó testeket, és mérlegelem a lehetőségeimet. Komolyan fontolóra veszem, hogy végigcsináljam a jövendőmondótól kapott ostoba utasítást?

Hirtelen két kar ölel át hátulról, és azonnal a hátborzongató bohócra gondolok. Ám megpördülve látom, hogy Kasumi az, boldog vigyorral az arcán.

– Sadie! Már mindenhol kerestelek! – próbálja túlkiabálni a zajt. – Hát nem csodálatos ez a buli?

– Fantasztikus! – kiáltom, és megtapogatom a táskámat, hogy megbizonyosodjam róla, a por ott van biztonságban. Nem akarok magyarázkodni, hogy mit csináltam.

– Találd ki, ki jön ide ma este, miután lejárt a műszakja! – lelkendezik Kasumi. – Sonya és Marianne! Ledöntünk jó néhány felest!

Erőtlenül mosolygok. Kasumival együtt Sonya és Marianne is a Xavier’sben dolgozik. Mindannyian barátok voltunk, de mióta kirúgtak, kerülöm a volt munkatársaimat. Zavarban vagyok, ha szembe kell néznem velük, mivel sehol a városban nem találtam másik munkát cukrászként. Xavier mindent elkövetett, hogy elhíresztelje, nehéz velem dolgozni, és még ha egy másik séf nem hallotta is a rólam szóló pletykákat, akkor is referenciát akar az előző munkaadómtól. Nemcsak megégettem azt a mályvacukrot, amikor eljöttem a Xavier’sből, hanem elhamvasztottam.

– Tudod, azt hiszem, migrénem lesz – rögtönzök. – Megyek is.

– Jaj, ne, sajnálom! – Kasumi válla leereszkedik. – Hazakísérlek.

Megrázom a fejem. Láthatóan remekül szórakozik, én pedig még rosszabbul érezném magam, ha elrontanám az estéjét.

– Nem, te maradj itt Sonyával és Marianne-nal. Még éjfél sincs. Nem gond, ha egyedül megyek haza.

– Biztos vagy benne? – A vállam fölött a táncparkettre pillant, miközben bizonytalanul ráncolja a homlokát.

– Igen, teljesen. – Magamhoz húzom és megölelem. – Hívj fel holnap!

Újra belevetem magam a tömegbe, és a kijárat felé veszem az irányt. A ruhatár közelében áll a raktár peremén szétszórt bárok egyike, és váratlanul rövid a sor. Tétován a táskámra teszem a kezem, és a polcon sorakozó Grey Goose-os és Absolut vodkás üvegeket nézem.

Megtegyem?

Mi bajom lehet belőle?

Mielőtt inamba szállna a bátorságom, kérek egy felest, és egy sötét sarokba viszem, ahol kanapék és babzsákfotelek állnak szétszórva a padlón. Néhány pár beszélget vagy smárol, de senki sem néz rám. Leteszem az italt egy asztalra, és a tenyerembe öntöm a színes port.

Ez az.

Készen állok.

Egy gyors mozdulattal felhajtom a vodkát, érzem, ahogy égeti a torkomat, majd megpördülök egyszer, kétszer, háromszor. Immár szédelegve megállok, és elküldöm a kívánságomat az univerzumba. Kérlek, adj nekem egy második esélyt! Kérlek, hadd kezdjem elölről az elmúlt évet! Még mindig összeszorított szemmel feldobom a port a magasba, és érzem, ahogy lágyan szétterül körülöttem a levegőben.

Mintha az elmúlt év minden szorongása és kínja eltűnne a testemből, és szétárad bennem a nyugalom. Az áporodott raktári levegő forró, trópusi fuvallattá változik, amely a hajamat cibálja, és felmelegíti a bőrömet. Széttárom a karomat, lebegek az érzések felhőjén, és ebben a pillanatban hiszek a varázslatban.

Lassan kinyitom a szemem, amely alkalmazkodik a sötétséghez. Ez lenne az? Lehetséges, hogy tényleg megváltoztattam az életem pályáját? Lesz esélyem helyrehozni a hibáimat? Veszek egy nagy levegőt, és aztán…

Torkom szakadtából felsikoltok.

A bohóc. A bohóc előttem áll, eltúlzottan nagyra festett szeme csupán centiméterekre van az arcomtól. Oldalra billenti a fejét, kezét kérdő mozdulattal felemeli, mintha azt tudakolná, hogy mi a fenét csinálok. Pislogok, ahogy a tánczene lüktető ritmusa újra eléri a tudatomat. Hirtelen rájövök, hogy ebben a szituációban a piros gumiorrot és pöttyös overallt viselő férfi a racionális szereplő. Mi a fenét csinálok? A szívem lezuhan a gyomrom környékére.

Mielőtt még jobban megalázhatnám magam, elfurakszom a bohóc mellett, és elmenekülök az ajtó felé.

3. fejezet

Azt hinné az ember, hogy az estém már nem is lehetne pocsékabb, de amint a metróállomáshoz érek, a digitális kijelzőn látom, hogy az L-vonat lerobbant az alagútban, és a Brooklyn felé tartó járatot felfüggesztették. Nincs az az isten, hogy szilveszterkor sikerüljön taxit fogni, így végül tíz háztömböt gyalogolok az M-vonalig.

A hazaúton beüt a valóság. Ennyire szánalmas vagyok, hogy tényleg elhittem, hogy egy borravalóért szélhámoskodó jövendőmondó megváltoztatja az életemet? Bárcsak a valóságtól való teljes elszakadásomat a partidrogokra foghatnám, de az az igazság, hogy már az alkohol hatása is elmúlt egy ideje.

Megérkezem a megállómba, leszállok, és elindulok a járdán, szemben a szilveszteri papírkalapokat, trombitákat és pezsgősüvegeket cipelő ünneplők áradatával. Olyan bulikra tartanak, amilyenről az imént elmenekültem. Az épületek szélcsatornát alkotnak, a metsző decemberi szél egyenesen átfúj a skarlátvörös bolerómon. De ahelyett, hogy dideregnék, a bőröm forró a megaláztatástól. Mi lett volna, ha Sonya és Marianne kiszúrja, hogy úgy pörgök-forgok a sötétben, mint a süteménytészta a KitchenAidben? El tudod képzelni, mit mesélnének a Xavier’sben arról, hogy szegény Sadie teljesen begolyózott?

A Jacob lakásához vezető egyik útvonal a régi házam mellett vezet, és lehajtom a fejem, mert fáj felnézni a második emeleti ablakra, amely valaha az enyém volt. Néhány háztömbnyire innen a Higher Grounds kávézó már bezárt éjszakára, de a kora reggeli nyitásra ott leszek. Ahogy közeledem Jacob lakásához, egy sms érkezik apámtól.

Boldog új évet! Megnézted azokat a brosúrákat, amiket a Brooklyn College-ról küldtem? Nem élhetsz örökké Jacob kanapéján.

Behunyom a szemem a friss megaláztatástól. Nem Jacob kanapéján élek…

Csak sok időt töltök ott.

Apám valahogy mindig eléri, hogy úgy érezzem, mintha cukor helyett sót tettem volna a süteménytésztába, és ezzel mindent elrontottam volna. A főiskolai tanár szüleim nem éppen gyengéd nyomása ellenére a helyi egyetem helyett a szakácsiskolát választottam, és ezt azóta sem tudták megemészteni.

De talán apámnak igaza van. Nem maradhatok örökké Jacobnál, és úgy tűnik, nem záporoznak rám a cukrász állások. Sóhajtva bepötyögök egy sms-t. Lehet, hogy még a héten megnézem őket.

Abban a pillanatban, ahogy megnyomom a Küldés gombot, szeretném visszavonni.

Remek!, válaszol apám. Lehet, hogy így lesz a legjobb. Büszke vagyok rád.

Rámeredek az utolsó három szóra. Nem tudom, hogy bármelyik szülőm mondta-e valaha, hogy büszke rám. Elszomorít a tény, hogy ez kellett hozzá.

Megérkezem Jacob házához, egy korszerűsített, portaszolgálattal rendelkező, háború előtti épülethez. Ahogy az emeleten kilépek a liftből, majdnem beleütközöm Jacob szomszédjába, Paige-be és a pasijába. Amikor beköltöztem, nem tudtam nem észrevenni, hogy megállás nélkül Olivia Rodrigo szól a közös falunk túloldaláról, és összeraktam, hogy Paige épp egy durva szakításon megy keresztül. Át tudtam érezni. Egyik este, miután hat órán keresztül hallgattam a traitor letompított verzióját a csupasz téglafal irányából, rendeltem a neten egy üveg bort és egy doboz csokoládét, és elküldettem a lakására. A dolog olyan szerencsésen alakult, hogy Paige és a Brandon nevű hosszú hajú futár remekül egymásra találtak. Most már abban az örömben van részem, hogy valahányszor kiszállok a liftből, ott látom őket a folyosón smárolni.

Megköszörülöm a torkom, hogy tudassam velük a jelenlétemet, de nem vesződnek azzal, hogy zavarba jöjjenek. Paige rám vigyorog, és behúzza Brandont a liftbe. Még be sem csukódnak az ajtók, máris újra egymáshoz tapadnak.

Kettőjüket látva reménykednem kellene. Azonban önző módon a boldogságuk csak még inkább lehangol. Én miért nem lehetek olyan, mint Paige? Miért nem tudok továbblépni?

Csendesen lépek be Jacob lakásába, hátha már lefeküdt. Bár nem beszél a munkájáról, kiismertem a rutinját. Amikor valami nagy, határidős projekten dolgozik, akár egész éjszaka fent van, ám ha leadta a munkát, korán fekszik. Soha nem tudom, hogy melyikre számítsak, de mivel általában a szobájában van, csukott ajtó mögött, az én szempontomból eléggé mindegy.

Bár az öcsémmel elválaszthatatlanok voltak egész gyerekkorunkban, Jacobbal soha nem voltunk barátok. Ő és Owen voltak az okos gyerekek. A tehetséges gyerekek. Akik elit osztályokba jártak, és versenyeztek, hogy ők mondhassák a búcsúbeszédet, és Borostyán ligás egyetemekre kaptak ösztöndíjat. Míg én csak háztartástanból jeleskedtem. Az első évben annyira belefáradtam abba, hogy a szüleim a tökéletes öcsémhez hasonlítgattak, hogy felhagytam az igyekezettel, hogy jól tanuljak, és inkább megpróbáltam jól érezni magam.

Jacob nemcsak kitűnő tanuló volt, de valamiféle zenei csodagyerek is, engem pedig mindig lenézett, mert én voltam az ő Anthony Michael Halljának a Molly Ringwaldja. Amikor megpróbáltam beszélgetést kezdeményezni, Jacob úgy bámult rám, mintha a patkány lennék a biológialaborban: egy gyökeresen más faj, amely alatta helyezkedik el a táplálékláncban, és nem áll előtte jövő. Szinte bárkivel tudok beszélgetni, de Jacob csendes megvetése miatt állandóan összefüggéstelenül fecsegtem, hogy kitöltsem a kínos csendet.

Hogy őszinte legyek, nem sok minden változott. Amikor pár hónapja beköltöztem hozzá, azt hittem, talán együtt lógunk majd. Az öcsém legjobb barátja, és Owennel nagyon közel állunk egymáshoz. Azonban amikor először hívtam Jacobot, hogy nézzünk meg együtt egy filmet, úgy rezzent össze, mintha fizikai fájdalmat okozna neki két órát eltölteni velem a kanapén, úgyhogy feladtam.

Mostanra kialakult köztünk egy többnyire kényelmes rutin, miszerint Jacob a szobájában marad, vagy a fejhallgatójával a fején járkál a lakásban, én pedig a fagyimba bámulok, és úgy teszek, mintha nem venném észre. Így amikor hazaérek a katasztrofális szilveszteri buliból, és lábujjhegyen beóvakodom a lakásba, meglepődve hallom a nappaliból kiszűrődő zenét. Ezek szerint Jacob még ébren van, és feltett egy lemezt. Ám amikor megállok az ajtóban, rájövök, hogy a muzsika a zongorából jön.

Jacob a zongoraszéken ül, háttal nekem, a sarokban álló egyetlen lámpa árnyékokat rajzol a hangszer lakkozott felületére. A keze kecsesen mozog a billentyűkön. A felcsendülő melódia lassú és melankolikus, és az erdőben hulló hóra emlékeztet, vagy a kihalt hajnali utcákra munkába menet. Az ajtókeretnek dőlök, ahogy a dallam magába zár, és amikor az utolsó hang elhal, nagyot nyelek, hogy elnyomjam a váratlanul a torkomba toluló érzelmeket.

Jacob megfordul, az arcán meglepődés tükröződik.

– Sadie – mondja halkan, és végigsimít a homlokán, mintha megpróbálna visszatalálni a jelen pillanatba. A zenétől kábultan valahogy tudom, mit érez.

– Nem is tudtam, hogy zongorázol – lépek be a szobába.

A szája félmosolyra húzódik.

– Azt hitted, hogy a nappalimban álló méretes hangszer arra való, hogy cserepes növényeket tartsak rajta?

Bűnbánóan megrázom a fejem.

– Úgy értem, tisztában vagyok vele, hogy tudsz zongorázni. Hallottam az elektronikus zenédet, és tudom, hogy használsz billentyűzeteket meg ilyeneket. De azt nem tudtam, hogy ilyen muzsikát is játszol – intek a zongora felé. – Te írtad ezt a dalt?

Megrándul a szeme, szinte mintha meglepné a kérdés, és megmagyarázhatatlan módon, mintha kissé sértené is. Végül bólint.

– Gyönyörű.

Jacob lepillant a kezére, mielőtt rám néz.

– Kösz.

Rádöbbenek, hogy még soha nem mondtam semmi szépet a zenéjéről. Egész életemben ez szólt a háttérben, a gyerekkorom pincéjéből sodródott fel, vagy Owen videójátékai vagy más számítógépes dolgai hangaláfestéseként szólt. Tudom, hogy Jacob ebből él, de azt hiszem, ő maga is egyfajta háttérzenét jelentett az életemben.

– Korán hazajöttél – jegyzi meg, emlékeztetve arra, hogy nyugalomra és csendre vágyott, és a jelenlétem jelentős deficitet okoz mindkettőből. Valószínűleg már alig várta, hogy egyedül tölthesse az estét. A munkát és egy-egy ebédet leszámítva Owennel vagy Kasumival, az elmúlt hónapokban lényegében a kanapéján lógattam az orrom. Fogadok, hogy álmában az Öreglányok zenéjét hallja. Nem csoda, hogy soha nem jön ki ide zongorázni.

Ég az arcom a szégyentől.

– Bocs a zavarásért.

Teszek egy lépést hátrafelé, de a sarkam beleakad a szőnyegbe, és megtántorodom.

Jacob feláll és elindul felém, de sikerül megtámaszkodnom a falban, mielőtt hátborzongató bohócként a seggemen landolnék, és még jobban megaláznám magam.

– Semmi baj, jól vagyok – motyogom zavartan. Jacob figyel, valószínűleg azért, hogy megbizonyosodjon arról, hogy stabil vagyok – szó szerint és átvitt értelemben is –, és amikor újra szilárdan állok a lábamon, a kanapéhoz lép.

– Nem zavarsz – mondja, és hosszú végtagjait összehajtogatva letelepszik az egyik végében. – Milyen volt a buli?

A kérdés meglep, mint minden más ezen a furcsa éjszakán. Interakcióink többnyire hatszavas dialógusokból állnak arról, hogy ki vesz tejet. Nem szoktunk így beszélgetni. De talán ennek az az oka, hogy ma vége a régi évnek és kezdődik az új. Vagy esetleg a késői óra és a szoba csendje fedi el a köztünk lévő szokásos feszélyezettséget. De valahogy az, ahogyan helyet hagy a kanapé másik végén, olyan, mintha egy meghívás lenne, hogy üljek le.

Semmi kedvem besomfordálni a hálószobámba, és a ma éjszakai megaláztatásomban dagonyázni. Így hát kibújok a cipőmből és odamegyek.

– Kasumi igazat mondott. A buli frenetikus volt.

– Igen? – kérdezi.

Tétovázom. Jacob tényleg hallani akarja, milyen éjszakám volt? Őszintének tűnik az érdeklődése. Lehet, hogy ő is olyan magányos, mint én?

Mesélek neki a kardnyelőről meg a popcornmartiniről, és mire eljutok ahhoz a részhez, amikor a bohóc sarokba szorított, az estém már kevésbé tűnik borzalmasnak, inkább nagyon viccesnek. Jacob hátravetett fejjel nevet, én pedig a hasamat szorongatom a féktelen röhögéstől. Ahogy a vidámságunk lassan alábbhagy, felemeli a fejét, és rám néz, ugyanakkor én is felé fordulok. Találkozik a pillantásunk, és elakad a lélegzetem. Jacob fogva tartja a tekintetem, és akárcsak korábban, most is úgy feszül közöttünk a tudatosság, mint a karamell. A szívem fájdalmasan kalapál a szegycsontom mögött, és ugyanaz az érzés jár át, amelyet a zongorajátéka váltott ki belőlem. Valamiféle vágyakozás, amivel nem tudok mit kezdeni, ezért elfordítom a tekintetem.

Jacob megköszörüli a torkát, és igazít kicsit a helyzetén.

– Szóval, ha frenetikus volt a buli, hogyhogy már fél tizenkettőkor itthon vagy?

Fogok egy díszpárnát, és a mellkasomhoz szorítom.

– Nem tudom. Azt hiszem, nem igazán voltan olyan hangulatban.

Egyik kezét a kanapé háttámláján pihenteti, és a tekintetem az alkarján domborodó izmokra tapad. Biztos a sok zongorázás teszi.

– Nehéz éved volt – mondja. – Talán nem érezted úgy, hogy sok ünnepelnivalód lenne.

Ismét meglep, hogy úgy tűnik, jobban ismer, mint hittem. Úgy értem, gondolom, nem hiányozhatott neki a fagyasztóját kitöltő literes fagyik garmadája vagy a saját végtelenített Olivia Rodrigo-lejátszási listám. De ő nem viccelődik a nyomorúságomon, mint Owen. Úgy tűnik, megérti, hogy tényleg küzdök. És ez most nagyon sokat jelent.

– Tudom, hogy nem éppen könnyű együtt lakni velem – mondom. – És azt hiszem, még nem is mondtam, mennyire hálás vagyok, amiért itt maradhatok, amíg talpra nem állok. – Ujjammal egy cérnavonalat követek a díszpárnán. – Ha te nem lennél, mostanra már feléltem volna a csekélyke megtakarításaimat. És azt hiszem, még mindig elég bolond vagyok ahhoz, hogy abban reménykedjem, hogy egy nap majd saját pékséget nyithatok belőle.

– Miért lenne ez bolondság? – Közelebb mozdul hozzám.

– Nem tudom. Talán főiskolára kellett volna mennem. Mostanra már nekem is rendes karrierem lehetne, mint Owennek.

– Most úgy beszélsz, mint a szüleid – állapítja meg Jacob. Elég sok családi vacsorán vett már részt Thatcheréknél ahhoz, hogy tudja, Owen a szupersztár a 4,0-s átlagával és az informatikai diplomájával, míg én vagyok a fekete bárány, akinek alig sikerült összehoznia a hármasokat. Tizenhat éves koromra már a Sütimester színvonalához mérhető négyrétegű tortát tudtam készíteni citromos túrótöltelékkel és vaníliás fondant-virágokkal. De talán jobban rá kellett volna hajtanom a tanulásra. A vajkrémmázzal sosem fogom lenyűgözni a főiskolai professzor szüleimet.

– Talán igazuk van – vonom meg a vállam. – Úgy értem, harmincéves vagyok.

Jacob összehúzott szemmel néz rám.

– Várj, Owen és én vagyunk harmincévesek. Azt hittem, te harmincegy vagy.

A levegőbe emelem a kezem.

– Jézusom, Jacob, rúgj csak bele egy lányba, amikor már a földön fekszik!

Ismét megremeg a válla, ami váratlan örömmel tölt el. Általában annyira komoly és zárkózott, annyira ítélkező, hogy győzelemnek érzem, hogy megnevettetem.

– A lényeg az – folytatom –, hogy túl öreg vagyok ehhez. Túl öreg vagyok ahhoz, hogy a nagy szám tönkretegye a karrieremet és a kapcsolataimat.

Ezen egy percig elgondolkodik, miközben a kanapé túlsó sarkából tanulmányoz.

– Gyerekkorunkban soha senki nem kekeckedett velem és Owennel – mondja végül.

Vetek rá egy oldalpillantást. Hová akar ezzel kilyukadni?

– Mert a suliban mindenki tudta, hogy szétrúgnád a seggüket, ha megpróbálnák. – Rám villant egy ferde mosolyt.

Halkan elnevetem magam.

– Meg is tettem volna.

Jacob sötét tekintete végigvándorol rajtam; az arca kifürkészhetetlen.

– Bárcsak te is úgy látnád magad, ahogy én látlak! Mert én nem egy nagyszájú valakit látok. – Hirtelen nagyon meghittnek érzem a helyzetet, ahogy a sejtelmes lámpafényben itt ülünk ketten, alig néhány centi távolságra. – Én olyasvalakit látok, aki szembeszáll a bántalmazókkal. Aki nem hagyja, hogy a nagyobb, erősebb emberek megússzák, hogy rosszul bánnak valakivel.

És ezzel a torkomat szorongató érzés visszatér. Lesütött szemmel a kezemet bámulom.

Közelebb hajol.

– Ha valaki ezt nem értékeli… nos, akkor nem érdemel meg téged.

Ez… Jacob…, akivel beszélek? Életemben először elakadt a szavam.

És akkor a Jacob csendes lakásán kívüli világban hirtelen kitör a zűrzavar. Lábasok és serpenyők csörömpölnek, trombiták harsognak, és az utcán tucatnyi torokból tör ki az éljenzés. A tizedik emeletről látjuk, hogy tűzijátékok szikráznak és robbannak szét az East River fölött.

Pontosan egyszerre egyenesedünk fel, hogy megbámuljuk az ünneplő várost, és már nem a kanapé két végében ülünk, hanem a középső párnán osztozunk. Túlságosan is tudatában vagyok a Jacob testéből sugárzó forróságnak, amikor a vállam véletlenül az övéhez ér.

– Azt hiszem, éjfél van – motyogom.

– Igen. – Felém fordul, a tekintetünk összekapcsolódik. És… Jézusom! Eszembe jut a hagyomány, ahogy az emberek az újévet köszöntik.

Jacob azt akarja, hogy megcsókoljam? És ami még fontosabb… Tényleg arra gondolok, hogy megcsókolom Jacobot?

– Akkor ünnepeljük meg valahogy? – kérdezem, a hangom olyan, mint a habcsók. – Viszlát, rémes év! Talán egy nagy pacsi? Vagy csapkodhatnánk néhány edényt? Vagy… – Említettem már, hogy fecsegek, ha ideges vagyok? És ebben a pillanatban Jacob Gray rendkívül idegessé tesz. – Ha tudod az Auld Lang Syne szövegét, énekelhetnénk…

– Sadie. – Jacob szerencsére félbeszakít. – Szeretnél összepacsizni? Vagy – a szája megrándul, mintha próbálná elfojtani a mosolyát – elénekelni az Auld Lang Syne-t?

Az ajkamba harapok.

– Nem igazán.

– Mit szólnál inkább ehhez? – Jacob gyengéden megfogja a vállamat. – Boldog új évet. – Közelebb hajol, csókot nyom az arcomra, az ajka puha és hűvös a forró bőrömön. Tétovázik, érdes borostája az államat súrolja. Mielőtt túlgondolhatnám a dolgot, felcsúsztatom a kezem a mellkasára, és megragadom a pólóját. Megdermed, szája centiméterekre van tőlem, szeme az enyémet kutatja. Felnyúlok, lassan leveszem a szemüvegét, és leteszem a kanapé háttámlájára.

– Boldog új évet, Jacob – motyogom. Aztán megcsókolom, oldalra döntve a fejemet, hogy jobban hozzáférjek a szájához, és ráveszem, hogy kinyissa, hogy a nyelvemet az övéhez simíthassam. Jacob egyik kezét a hajamba mélyeszti, a másikkal átöleli a derekamat, és hátradönt, amíg hátam a kanapé karfájának nem feszül. Fölém hajol, megcsókolja a számat, az arcomat, a nyakamat. Aztán visszatér az ajkamhoz, és Jézusom, annyira jól csinálja. Hogy lehet ilyen jó ebben? Hogy lehet, hogy egész idő alatt nem vettem észre ezeket a széles vállakat, erős karokat és azokat a gyönyörű zenészkezeket, amelyek most épp a forró bőrömön játszanak? Közelebb húzom magamhoz és…

Valahol messze kulcs zörög egy zárban. Egy ajtó kinyílik és becsapódik. Aztán a folyosó végéről egy szörnyű, idegesítő férfihang azt kiáltja:

– Hé, Jake!

4. fejezet

Vadul ellököm magamtól Jacobot, és ülő helyzetbe tornázom magam.

– Owen az.

– A francba. – Jacob a kanapé másik végébe ugrik, felkapja a szemüvegét, és az orrára biggyeszti. Rám pillant, a kezét kinyújtva visszarántja a ruhámat a térdem alá, majd úgy helyezkedik el, hogy előrenézzen, a lábát lazán keresztbe téve maga előtt.