A velencei ügyvéd

Viktor Illovszky

Illovszky Viktor

A velencei ügyvéd

Victorio Falcone történetek

Copyright © 2025 Illovszky Viktor Minden jog fenntartva.

A jelen mű, valamint annak bármely része a szerző előzetes írásos engedélye nélkül nem másolható, nem reprodukálható, és sem elektronikus, sem mechanikus úton nem terjeszthető. Ez alól nem képez kivételt sem a fénymásolás, sem a hangfelvétel, sem bármely információtároló vagy visszakereső rendszer.

Ez a könyv fiktív alkotás. A benne szereplő karakterek, események, helyszínek és szervezetek az író képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel, helyszínekkel vagy eseményekkel pusztán a véletlen műve.

A könyvben szereplő illusztrációk mesterséges intelligencia segítségével készültek, a Microsoft Copilot alkalmazásban generált képek felhasználásával. A képek a szerző egyedi leírásai alapján jöttek létre, így azok tartalma és vizuális világa az alkotói szándékot tükrözi. A képek kereskedelmi felhasználása a Microsoft Copilot aktuális felhasználási feltételei alapján jogszerűnek tekinthető, mivel nem sértik harmadik fél szerzői jogait, és nem tartalmaznak védett márkákat, személyeket vagy karaktereket.

Kiadó: magánkiadás Szerkesztő: Illovszky Gyöngyi Kiadás éve: 2025 ISBN: 978-615-02-4515-7

Tartalom

Bevezető

Fények a sötétben

A velencei hajnal

Bíróságon: A galambok és a rendelet

A találkozás Dr. Elisabeth Rossival

A gyilkosság helyszínén

A Bellini Család Palotájában

Az első ital után

Nyomok térben és időben.

A reggeli kávé mellett

A rideg irodaház árnyékában

Az Öreg Könyvelő Irodája

A Pszichológus Irodájában újra

A visszavonhatatlan este

A rendszer árnyéka

Az ügyészség kontra Giovanni Ricci

Caffè di Sistema – „Rendszer kávézó

Sophia lakásában

A „Salami Slicing”

A csend hangjai

Reggeli fények és árnyékok

A kórházban

Antonio a küszöbön

A professzor irodájában

Egy csapat, egy cél

A csend utáni terv

A gépezet beindul.

A pszichológus szakvéleménye

Törvény és kétely

Felkészülés az előzetes meghallgatásra

Az előzetes meghallgatás

Harminc nap a döntésig

A terv összeállítása

Nyomok a Piave mentén

A sötét éjszaka, a két nyomozó

A hajnal első fénye

A titkos átjáró

Újra a könyvelő irodájában

Le Ombre della Laguna nyomában

Reggeli Kávé

Út az eldugott rendőrőrsre

Szakértői vizsgálat árnyékában

A szűkülő kör

A szakértői vizsgálat

Végjáték

A rajtaütés

Találkozó Giovannival

A győztes hadvezér reggelije

A Rio di San Vio

Velence árnyai

A Szellem, aki megmutatja arcát

A kávézóban

A házkutatás

A remény sötét vizeken

Párizs árnyéka.

A velencei hajnal ismét

Bevezető

A fény és az árnyék játéka Velencében. A sikátorok sötétjében és a lagúnák ködében a hazugság és a korrupció is otthonra lel. Itt néha a pénz minden, és a bosszú a legédesebb méreg. Az emberi természet a legveszélyesebb fegyver, és a jó meg a rossz közötti határvonal gyakran elmosódik.

Bevezetlek egy világba, ahol semmi sem az, aminek látszik. Ahol a bűnügyek a sötétségben születnek, és a fényben halnak meg. Itt nincs menekvés, nincs megváltás — csak a sötétség.

A nevem Victorio Falcone. Velencei ügyvéd vagyok. A történet most kezdődik.

Fények a sötétben

A velencei hajnal

A reggeli fény óvatosan szivárgott be a Dorsoduro negyed palazzójába, mintha maga is tartana attól, amit bent talál. A magas, boltíves nyílásból a nap első sugarai a Canal Grande vizén reszketve tükröződtek, mint egy elfelejtett emlék. Az Avvocato Victorio Falcone, bár kétségkívül művelt, éles eszű, negyvenes éveinek elején járó jóképű férfi volt, akit a nők imádtak. Sármos megjelenése és magabiztos kiállása Velence egyik legkeresettebb ügyvédjévé tette. A jogi érvek helyett most csak a fejében lüktető fájdalomra tudott gondolni.

Fekete haja rendezetlenül állt, nagy, barna szemei alatt pedig komoly, fáradtságtól mélyülő árkok húzódtak alatta. Már fent volt, de csak feküdt mozdulatlanul, még megmozdulni sem bírt, érezte azonban, hogy ez az állapot hamarosan változni fog.

Mellette a tegnap éjszakai kalandja aludt békésen, akinek a nevét már tegnap este sem jegyezte meg. Minek? A nevek úgyis elmosódnak reggelre, mint a borfolt a selymen.

A hatalmas lakásban, amely megőrizte a velencei pompa maradványait, a csendet csak a távoli gondolások tompa éneke törte meg. A telefonja a földön volt, egy félig üres Bourbon-üveg, a tegnap este néma tanúja.

„Milyen szép ez a szoba” – suttogta a nő, felülve az ágyban, és egy takaróval takarta el magát. „És milyen furcsa ez a város. Olyan, mint egy labirintus.”

Victorio csak morgott. A szavak nem jöttek ki könnyen, különösen nem egy olyan este után, ami az ügyvéd barátja, Pablo születésnapi buliján zajlott.

A telefonja megcsörrent. Chiara neve villogott a kijelzőn. Chiara… Papíron asszisztens, valójában az iroda esze, lelke, és ha kell, az ügyfelek pszichológusa. A kinyomott hívás után két perccel újra megcsörrent.

Victorio felvette a telefont, és Chiara hangja áradt ki belőle, egyenesen és érzelemmentesen. „Jó reggelt, van egy új ügyünk. A Bellini család felkeresett. A fiukat gyilkossággal gyanúsítják, és az ügyészség már mozgásban van.” A választ meg sem várta és rögtön folytatta „a hölgyet majd intézem, csak készülődj és gyere be az irodába! A hölgy gondolom szőke, szép és a nevét sem tudod. Nem baj, a vaporetto már úton, ott lesz egy szál rózsa és egy Merci csokoládé. Na, indulás. És próbálj úgy kinézni, mint aki nem egy Bourbon-üveg mellett ébredt.”Victorio a reggeli káoszban, de már frissen felöltözve, maga mögött hagyta a Dorsoduro negyed csendjét. A Canal Grandén a vaporettók (vízibuszok) motorjainak zaja és a turisták hangoskodása jelezte, hogy a nap elkezdődött. Victorio azonban egy sokkal elegánsabb és gyorsabb úton haladt: a saját motoros hajójával.

A hajó, akár az öltözéke: hibátlan. A Canale Grande vizén, ahol a hajók a sebességkorlátozásokat tiszteletben tartották, Victorio tudatosan, de gyorsan haladt. A Rialto híd alatt elhaladva a turisták fényképeztek, de ő csak előre nézett. A Studio Legale Falcone irodájának vízi bejáratánál Chiara már várta. A szőke, alacsony, elegáns titkárnő egy mappát szorongatott a kezében. Nyugalmat sugárzott, de a tekintete árulta el: ez most nem rutin.

„Figyelj” – mondta Chiara, miközben segített neki a kikötésben.

Victorio a fejét rázta. „A whisky és a szőke hölgyek után most gyilkosság. Azt hiszem, a világegyetem megpróbálja elrontani a reggelemet.”

Chiara egy halvány mosolyt villantott, majd a mappára mutatott. „A Bellini család egy régi és befolyásos család Velencében. A fiuk, Marco, egy szobrász, akit gyilkossággal vádolnak. Victorio a mappára nézett, majd felemelte a fejét. „A Bellini család elég befolyásos ahhoz, hogy a gyilkosság valami másról szóljon. Nézzük meg a bizonyítékokat, Chiara.”

Elindultak az irodába. A Studio Legale Falcone irodájába lépve a modern és az antik stílus tökéletes elegye fogadta az embert. A bejárati ajtó melletti diszkrét, sárgaréz táblán az "Avvocato Victorio Falcone" felirat volt gravírozva, elegáns betűkkel. A belső térben a polírozott, világos padló a minimalista, üveglapos íróasztalokkal és a modern művészeti alkotásokkal a jövőt sugallta, de a hatalmas, könyvekkel teli polcok a velencei múltat idézték. A hatalmas, padlótól a mennyezetig érő ablakon át pedig egy valódi, élő festmény terült el: a Canal Grande, a gondolák ringatózása, a patinás paloták és a távolban a Dózse-palota tornyai.

Chiara Victorioval szemben ült. Nagyon ismerte a főnökét, tudta, hogyan kell felvezetni neki kedvesen, de tényszerűen az eseteket, de most valami több volt a szemeiben: a határozottság.

„A Bellini család, mint tudod, az egyik leggazdagabb család Velencében” – kezdte Chiara, a hangjában rejtett feszültséggel. „A fiuk, Marco, egy fiatal szobrász, akit azzal vádolnak, hogy megölte a barátnőjét. A gyilkos fegyver eltűnt — a rendőrség csak találgat.

A fiúnak nincs alibije, mert a műhelyben aludt, de mindent tagad. Szabadlábon védekezhet a család befolyásának köszönhetően. A család szerint azonban ez egy összeesküvés, és valaki rá akarta kenni a bűntényt. Figyelj, ez nagyon fontos ügy, mindenki erre figyel most. Ez óriási lehetőség az irodának és nekem is, hogy végre emelj a fizetésemen” – elnevette magát.

„Ennyi?”–kérdezte Victorio, miközben elmosolyodott. „Ez nekem kevés. Tudj meg mindent a családról, a gyilkosság körülményeiről, az áldozatról. Mielőbb szerezz időpontot, hogy tudjak beszélni a fiúval”

„Rendben” – mondta Chiara. „ma jelenésed van a bíróságon is. Felkészültél ugye? Nem csak a fotografikus memóriádra és az improvizációs képességedre hagyatkozol?”

„Sosem veszítettem még, ilyen egyszerű ügyben nem is fogok! Van még valami?” – kérdezte Victorio.

Chiara mélyen belenézett a szemébe. „Van még egy időpontod mára… Dr. Elisabeth Rossi. Vele is beszélned kell. Régóta próbállak rávenni, hogy menj el hozzá. Most itt a lehetőség. Te is tudod, hogy szükséged van rá. Ezt most már meg kell tenned.”

Victorio ajka gúnyos mosolyra húzódott, mintha egy belső párbajt vívna. „A pszichológia, Chiara? A pszichológia egy olyan sport, ahol a labda a fejedben van, és te futsz utána, de sosem kapod el. A pszichológusok olyanok, mint a rossz bírók, akik megpróbálnak megérteni ahelyett, hogy ítélkeznének. Nekem az ítélkezés a hivatásom.”

Chiara szemei szikrát szórtak. „A pszichológia nem a fejedben van, hanem a szívedben, Victorio. A pszichológia nem egy sport, hanem egy utazás, aminek a célja az, hogy megértsd, miért vagy az, aki vagy. Talán te sem futnál annyit a nők után, ha megértenéd, miért teszed.”

Victorio felsóhajtott, majd hirtelen felcsillant a szeme. „És a pszichológusnő csinos egyébként? Csak hogy tudjam, milyen arc néz rám, miközben szétszed belülről.”

Chiara arcán a szarkazmus és az unalom tökéletes keveréke jelent meg. „Avvocato, a lelki egyensúly nem a pszichológusok külsején múlik. De ha ez segít: igen, megnyerő. Most pedig a napi teendők.”

Előhúzott egy jegyzetfüzetet, és olvasni kezdett.

„Délelőtt 11-kor tárgyalás a velencei bíróságon. Egy idős hölgy pereskedik a szomszédjával a galambok miatt. Délután kettőkor találkozó Dr. Elisabeth Rossival a stúdiójában. Ne késs el. Délután négy órakor meglátogatjuk Marco Bellini szobrászműhelyét, hogy alaposabban is szemügyre vegyük, előtte átbeszélünk mindent

Bíróságon: A galambok és a rendelet

A bírósági teremben feszült volt a légkör. Az idős hölgy, Signora Elena, kétségbeesetten nézett Victorióra, míg a szomszédja, Signor Rizzo, a galambok etetése mellett a velencei hagyományokra hivatkozva érvelt.

Victorio felállt. A magabiztos elegancia, amivel mozgott, szinte a levegőből is kihúzott minden ellenvetést.

„Tisztelt Bíró Úr, tisztelt Bíróság! Ügyfelem, Signora Elena, nem a galambok iránti gyűlöletből pereskedik. Ő Velence egyik legősibb családjának leszármazottja, és tiszteli a város hagyományait. De Velence fennmaradása érdekében a hagyományok néha ütköznek a valósággal.”

Signor Rizzo ügyvédje felállt. „A galambok etetése a San Marco téren talán tilos, de egy privát udvaron nem! Miért is kellene betiltanunk valamit, ami évszázadok óta Velence szerves része?”

Victorio egy halvány mosollyal fordult felé. „Tisztelt kollégám, a galambok Velencében talán jelképek, de az ürülékük nem. A rendőrségi és egészségügyi szakvélemények szerint a galambok ürüléke komoly közegészségügyi kockázatot jelent, amely a járványok terjedésének veszélyét hordozza magában. De van egy sokkal súlyosabb érv is, amely mellett nem mehetünk el szó nélkül.”

Victorio a táskájába nyúlt, és kivett egy mappát. „A 16. századból származó velencei jogi rendelet, a 'Norma per la Conservazione dei Beni Artistici' alapján minden velencei tulajdonos köteles megvédeni ingatlanát a környezeti károktól, amelyek veszélyeztetik a műemléki értékeket.”

A bíró felült a székében. „Avvocato, mi köze van ennek a rendeletnek a galambokhoz?”

„A galambok ürüléke szerves savakat tartalmaz, amelyek a málló kőfalazatba és a festett vakolatba maródva visszafordíthatatlan károkat okoznak. Signor Rizzo udvara melletti falazat, amely az épület egyik oszlopát is tartalmazza, egyike a legérzékenyebb részeknek. A galambok ürüléke, amelyet a tisztelt Signor etet, nemcsak a falazatot teszi tönkre, hanem a belső udvarban lévő loggián található 17. századi márvány szobrot is.”

Victorio egy szakértői jelentést emelt fel, amelyben részletes leírás volt a szobor sérüléseiről. „A galambok ürülékének savas hatása károsítja a műalkotásokat. Signor Rizzo nemcsak a szomszédját, hanem Velence kulturális örökségét is veszélyezteti. Az ő cselekedete nem egy ártatlan hagyomány, hanem egy büntetendő cselekmény, ami közvetlenül sérti a rendeletet.”

A teremben csend lett. A bíró Victorióra nézett, majd egy pillanatra elgondolkodott.

„A rendelet egyértelmű” – mondta végül a bíró. „A Norma per la Conservazione dei Beni Artistici értelmében a galambok etetése tilos, ha az műemléki értékeket veszélyeztet. Signor Rizzo cselekedetei közvetlen veszélyt jelentenek a bérházukban lévő műalkotásokra, ezért bűnösnek találom. A rendeletet betartva a galambok etetése a bérházban azonnal megszűnik, és Signor Rizzo köteles kártérítést fizetni Signora Elenanak az okozott károk miatt.”

A bíró leütötte a kalapácsot. Victorio elmosolyodott, de most a mosolyában a győzelem volt, nem a gúny. A logika, a jogi rendeletek és a művészet tökéletes egyensúlyát sikerült megtalálnia – megint.

A találkozás Dr. Elisabeth Rossival

A bíróságról kilépve Victorio nem érezte magát győztesnek. A galambok ügye inkább egy kellemes mellékmunka volt, mint egy életre szóló harc. Velence is más arcát mutatta, mint reggel: a déli nap sugarai aranyfénybe vonták a San Polo negyed zegzugos, keskeny utcáit. A csendes callékon át a győzelem ízével sétált, a lépcsőfordulókon pedig a víz sós illata fogadta. A gondolák hangja elmerült a turisták zajában, akik fényképezőgépeikkel lencsevégre kapták a Rialto híd, a Canale Grande, a Dózse-palota és az összes többi velencei nevezetesség nyújtotta páratlan panorámát.

Victorio motoros hajója a vaporettók és gondolák között szelte a vizet. A hajó, akárcsak az öltözéke, tökéletes volt. A Canale Grande vizén, ahol a hajók a sebességkorlátozásokat tiszteletben tartották, Victorio tudatosan, de gyorsan haladt. A Rialto híd alatt elhaladva a turisták fényképeztek, de ő csak előre nézett.

Megcsörrent a telefonja. Chiara hívta.

„Avvocato, ne felejtsd el: kettőkor Dr. Rossi. Ne késs el. A stúdiója a Giudeccán van, a Molino Stucky melletti modern épületben.”

Victorio felsóhajtott.

„Nem felejtettem, oda tartok éppen. Van esetleg még valami?”

Chiara hangja megingathatatlan volt.

„Légy kedves a doktornővel, hátha lesz második alkalom is – a te érdekedben.”

A telefonja lecsukódott. Victorio egy pillanatra elgondolkodott, majd felgyorsított. A Canal Grande és a Giudecca-csatorna találkozásánál található Molino Stucky nevű monumentális, vörös téglaépület előtt lassított le.

A Giudecca egy csendes sziget, Velence nyugalmasabbik oldala. Itt nincsenek tömegek, a paloták és a modern épületek egymás mellett élnek. Victorio a Molino Stucky szomszédságában lévő modern lakóházban kötött ki, amelynek vízi bejárata egy hatalmas, fekete üvegajtó volt. Az épület a minimalista építészet jegyeit viselte, de a csend és a pompa egyensúlya a velencei hagyományokhoz hűen maradt.

A liftbe lépve Victorio a negyedik emeletet nyomta meg, majd a folyosón elindult az ajtó felé. A tábla, amely a nevét viselte, minimalista és diszkrét volt: „Dr. Elisabeth Rossi, Pszichológus”.

A stúdió, akárcsak az épület, a velencei elegancia jegyeit viselte. Az ablakból Velence festői panorámája tárult a szem elé. Az ablakpárkányon egy régi fénykép állt egy igényes képkeretben. A szoba közepén egy hatalmas asztal állt, amelyen egy váza tele volt színes virágokkal. A polcokon a legkülönfélébb könyvek sorakoztak, a filozófiától a művészettörténetig. A falakat stílusos festmények díszítették.

A kanapén egy nő ült: Dr. Elisabeth Rossi. A negyvenes évei közepén járó Elisabeth valóban vonzó hölgy volt. A szemei voltak azok, amelyek a figyelmet megragadták: zöldek voltak, mint a tenger, és tele voltak a bölcsesség, a nyugalom és az elegancia kifejezésével. A haja rövid volt, fekete, és az arcán a mosoly volt, ami a legszebb dísz volt. Elisabeth nem viselt hivalkodó ruhákat, csak egy egyszerű kosztümöt, fekete blúzzal, de így is figyelemfelkeltő volt. A sminkje minimális volt, a bőre pedig makulátlan.

„Jó napot, Avvocato Falcone” – mondta. „És köszönöm, hogy eljött.”

„Igen, és köszönöm, hogy fogadott” – felelte Victorio, egy halvány, gúnyos mosollyal. „Chiara – aki az asszisztensem – szerint szükségem van egy lelki karbantartásra. Én inkább egy jó whiskyre gondoltam, de ő ragaszkodott hozzá, hogy a lélek a fontosabb.”

Dr. Rossi elmosolyodott.

„Chiara nagyon meggyőző tud lenni. Kérem, fáradjon be.”

„Szóval, Victorio, mi hozta ide?” – kérdezte Dr. Rossi, miután leültek.

„A titkárnőm, aki maga a kényszer. Azt hiszem, ő abban hisz, hogy a pszichológia meggyógyítja a világot. Én meg abban, hogy a világot csak a jó whisky és egy szál szivar mentheti meg.”

„És miért gondolja, hogy kényszerből van itt?” – kérdezte a pszichológus, anélkül, hogy a hangján érződne az ítélkezés.

Victorio felsóhajtott.

„Mert nem érzem, hogy szükséges számomra a lelki kezelés.”

Dr. Rossi tekintete megértő volt, de egy csipetnyi kihívás is volt benne.

„Mit ért lelki kezelésen?”

Victorio egy pillanatra elgondolkodott. Eszébe jutott a jogi egyetemen kedvenc professzora mondata: „Ha nem tudod a választ, a kérdést definiáld.”

„Rövidebb távú, specifikus problémákra fókuszáló támogatás, amely segít a kliensnek a jelenlegi nehézségek kezelésében, például stressz, gyász vagy karrierproblémák esetén – nekem egyik sincs.” – közben ismét hálát adott fotografikus memóriájának.

Rossi egy félmosoly után a következő kérdést tette fel:

„És mit gondol erről? A név megjegyzésének elutasítása egyfajta dehumanizáció. A férfi nem egy egyedi, különálló személyként, hanem egy csereszabatos tárgyként, vagy egy pillanatnyi élmény részeként tekint a partnerére. Ez megerősíti a nézetét, miszerint a kapcsolat nem valós vagy tartós, hanem csupán a pillanatnyi vágyak kielégítésére szolgál.”

Victorio egy pillanatra megmerevedett. Ez a nő most szándékosan letaszította az intellektuális csatatérről, és a közvetlen, személyes síkra helyezte a beszélgetést. A gúnyos mosoly lehervadt az arcáról, de tekintete hűvös maradt.

„Érdekes elmélet, doktornő” – kezdte, hangja halk, de annál feszültebb volt. „De a jogban a definíciók a legfontosabbak. A ‘dehumanizáció’ egy erős szó. Én inkább úgy látom, mint a ‘hatékony erőforrás-gazdálkodás’ egy formáját.”

Előrehajolt a székben, a könyökét a térdére téve, és a szeme sarkából figyelte a pszichológus reakcióját.

„A valóság az, hogy az emberek igenis csereszabatosak” – mondta Victorio, miközben a tekintete az ablakon túlra révedt. „A nevek csak címkék, amikkel azt a hamis illúziót tápláljuk, hogy mindenki egyedi. De a legtöbben nem azok. Mindegyikük egy fejezet a jogi kódexben, egy bekezdés, ami újra és újra előfordul. A legtöbb partner pedig csak egy rövid vers, amit elszavalok, de sosem tanulok meg.”

A szavai mögött ott vibrált valami törékeny, valami mélyebb. Dr. Rossi pontosan érzékelte a repedést a cinizmus falán. Victorio folytatta:

„Ha a nevek elfelejtése dehumanizáció, akkor legyen. De nem azért, hogy tárgyként tekintsek rájuk, hanem azért, hogy önmagamat védjem a csalódástól. Az érzelmek és az emberi kapcsolatok a bizonytalanságok melegágya, doktornő. Én inkább a kiszámítható logikában és a jogi rendeletekben hiszek, mint a nevekben és a szívben.”

A szavak elhalkultak, mint egy elengedett sóhaj. Egy pillanatra bepillantást engedett a lelkébe – nem sokat, csak annyit, amennyit egy ügyvéd megenged magának egy idegen előtt. A pszichológus most már pontosan tudta, mi állt a gúnyos mosoly és a precíz szavak mögött: félelem. A csalódástól való rettegés.

„És miért felejti el a neveket, Victorio?” – kérdezte csendesen Dr. Rossi.

Victorio elmosolyodott, de most a mosolyában keserűség ült. „Mert minek jegyezném meg arra a kis időre? A legtöbb ember csak egy fejezet az életemben, amit lapozok, és sosem olvasok újra. A nők meg… ők csak egy rövid vers, amit elszavalok, de sosem tanulok meg.”

„És nem vágyik arra, hogy valaki több legyen, mint egy fejezet vagy egy vers?” – kérdezte Rossi, miközben finoman előrehajolt.

Victorio felnevetett, de a nevetés éles volt, mint egy penge. „A vágy egy veszélyes dolog, doktornő. A vágy az, ami miatt az emberek rossz döntéseket hoznak, és ami miatt a bíróságok tele vannak. Én inkább a logikában hiszek, és a jogi rendeletekben. Azok legalább kiszámíthatóak.”