Copyright © Anne L. Green, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-89-2

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023

A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Toszkán borbáró, 2024

Elvarratlan szálak – Bővített, javított kiadás, 2024

Lapokba zárt titkok, 2024

Ördögi kísértés – Bővített, javított kiadás, 2025

Sorsdöntő pillanat, 2025

Ezt a könyvet kedves olvasóimnak ajánlom, akik már évek óta velem kalandoznak Toszkána mesés tájain. Mindig is arra törekedtem, hogy ne csak a napfényes dombokat és a romantikus kisvárosokat mutassam meg nektek, hanem újabb titkokat, elfeledett történeteket, izgalmas rejtélyeket fedjek fel előttetek.

Ezúttal Michelangelo művészetébe és egy évszázadokon át őrzött titok rejtelmeibe nyerhettek bepillantást, miközben Sophie és Marco, viharos kapcsolata révén egyre mélyebbre sodródik a történelem labirintusában.

Remélem, hogy ez a történet is úgy magával ragad benneteket, ahogy a korábbi, Toszkánában játszódó könyveim. Fogadjátok tőlem szeretettel, és készüljetek fel, mert izgalmakból ezúttal sem lesz hiány!

Jó szórakozást kívánok!
Anne

SOPHIE

Kényszerfelszállás

„Előfordul, hogy egy pilóta nem landol olyan simán, mint ahogy tervezte. Bár az utasoknak sokat számít a sima földet érés, ez nem igazán pontos ismérve a hozzáértésnek. Egy repülést a landolás alapján megítélni egy kicsit olyan, mintha egy egész bekezdést egyetlen szerencsétlen szó vagy írásjel alapján ítélnénk meg. Ez egy apró, bár alkalmanként emlékezetes része egy jóval nagyobb képnek.”

(Patrick Smith)

Nyolc és fél óra pokoli utazás után hamarosan kiléphettem végre abból a fémkaszniból, amelynek túl hosszú ideje voltam már a foglya. Aviofóbiásként számomra a repülés maga a kénköves pokol volt. Azért is landoltam a római reptéren, mert az eredeti úti célom, Firenze átszállással és több óra felesleges szenvedéssel kecsegtetett.

Persze egyes emberek számára érthetetlen volt a repüléstől való félelmem, így amikor arról panaszkodtam, hogy már csak a gondolatától is rosszul vagyok, izzad a tenyerem, az egész testemet kiveri a hideg veríték, remegek, hányingerem van vagy olyan hevesen dobog a szívem, hogy levegőt sem kapok, a legtöbben legyintettek: ez csak pánik. CSAK! Nos, akkor itt tisztáznám, hogy a pánik közel sem CSAK egy testi tünetekkel járó, psziché által indukált állapot. Úgy kell elképzelni, mint az egymásra rakódott, meg nem oldott szorongások összességét. Egy olyan szintű rettegés, ami képes halálfélelemmé fokozódni. Ha valaki valaha megtapasztalta, ez milyen érzés, a későbbiekben attól kezd félni, nehogy megint át kelljen élnie. Így nem csoda hát, hogy több óra szorongás után alig vártam, hogy földet érjünk.

A elkövetkező napokban iszonyú izomlázam lesz.

Minden porcikám megfeszülve viselte a turbulencia okozta furcsa ropogásokat, zörejeket, rázkódást. Habár a vasmadár, amin ültem, nagyon erős volt, és úgy tervezték, hogy egyben maradjon, az én fantáziámban ismert katasztrófafilmek pár legütősebb jelenete villant fel.

A kapitány megkezdte végre a landolást, én pedig egyre erősebben markoltam a karfát. Lehunyt szemmel ateistaként is imádkoztam nem létező istenemhez. Éreztem, hogy kezd elhatalmasodni rajtam a félelem, ezért kinyitottam a szemem, és a környezetemet kezdtem el tanulmányozni, hogy racionális irányba tereljem a gondolataimat.

Semmi baj, Sophie! Csak nézz körül! Mindenki nyugodt, és mosolyog. Semmiféle veszély nem fenyeget. Minden rendben van.

A következő pillanatban viszont mintha átkapcsoltam volna.

Oké! De meddig? Semmi sem garantálja, hogy ez az állapot a földet érésig így is marad.

Gyorsan végigpörgettem az agyamban a statisztikákat. A légikatasztrófák ötvenkilenc százaléka emberi hiba miatt történik, húsz százaléka műszaki hiba, tizenkét százaléka időjárási tényező, nyolc százaléka terrorakció, szabotázs következménye, egy százaléka egyéb okokra vezethető vissza.

Engem az az egy százalék aggasztott.

Vajon milyen tényező jöhet még közbe, amire képtelen vagyok eléggé felkészülni?

Nem segített a helyzetemen az sem, hogy tudtam, a balesetek nagy része, egészen pontosan negyvenhárom százaléka a leszállásnál történik.

Miért is nem hallgattam apámra? Csak ezt éljem túl!

Összeszorított fogakkal vártam, hogy a gép kereke érintkezzen végre a kifutó aszfaltjával.

Nyugi, Sophie! Hamarosan véget ér a többórányi bezártság és kontrollvesztett állapot. Nem fog már kínozni a légikatasztrófák gondolata, sem pedig egy lehetséges terrortámadásé.

Amikor végre kinyitották az ajtót, elsők között hagytam el a gépet, és ha nem lett volna ciki, az anyaföldet is megcsókolom.

Már-már azt gondoltam, túl vagyok a nehezén, de aztán következett az újabb sokk: a reptéri ellenőrzés. Ja, hogy nem említettem még: demofóbiám is van. Hát igen, az előttem hömpölygő tömegtől szédülni kezdtem. Beálltam a sorba, és nagyon ügyeltem arra, hogy kellő távolságra legyek az előttem állótól, de bosszúságomra a mögöttem ácsorgó embert nem érdekelte annyira az intim szférám határa. Folyamatosan taszítgatott, lökdösődött.

Mérgesen vetettem rá egy pillantást, de olyan rossz arcú figurának tűnt, hogy jobbnak láttam, ha nem állok bele.

Nyugalom, Sophie! Ne keresd a bajt! Mindjárt kint vagy!

Miközben vártam, hogy sorra kerüljek, azon tanakodtam, milyen elszántságra volt szükségem ahhoz, hogy ennek az egésznek kitegyem magam, és elutazzak Olaszországba.

Oknyomozó riporter lévén idegesítően kíváncsi természet voltam, ha rátapadtam egy ügyre, nem eresztettem, amíg annak a végére nem jutottam. A nagyapám halálának körülményei miatt szeltem át a fél világot, mert felmerült bennem a gyanú, hogy többről szólt a halála, mint puszta leszámolásról. És mivel biztosra vettem, hogy szagot fogtam, és a szálak Olaszországba vezetnek, felültem az első gépre, ami ide tartott. Apám hiába hajtogatta, hogy hagyjam a pokolba az egészet, engem nem hagyott nyugodni az igazságérzetem. Nem adhattam fel a cél előtt, ezért hosszabb szabadságot vettem ki, hogy felgöngyölítsem az ügyet.

Fellélegeztem, amikor végre rám került a sor. Feltettem a bőröndömet a szalagra, átsétáltam a kapun, ami váratlanul besípolt. Rémülten kaptam fel a fejem. Hirtelen két biztonsági ember termett mellettem. Olaszul elhadarták, hogy álljak félre, majd kézi fémkeresővel átvizsgálták a teljes testemet, keresték a probléma forrását. Mivel a műszer nem jelzett, megkértek, hogy sétáljak át a kapun újra, ami ugyanazt a fülsiketítő hangot adta ki. Egyre frusztráltabb lettem, főleg, amikor azt láttam, hogy a bőröndömet is leemelik a szalagról.

– Hölgyem, megtenné, hogy kinyitja? – szólt oda szigorúan a vékonyabb fazon.

Más sem hiányzott.

– Persze – működtem együtt. Odaléptem, beütöttem a kódot, mindeközben a köpcös folyamatosan magyarázott. Utasított, hogy vegyem le a cipőmet és a felső ruházatomat.

Most komolyan? Azok után, hogy nyolc és fél órát lebegtem élet és halál között? Mi jöhet még?

Kezdtem magam egyre kellemetlenebbül érezni. Ledobáltam magamról a holmijaimat, miközben a feszültség egyre inkább eluralkodott rajtam. Pánikroham-közeli állapotba kerültem, amikor elkezdtek kézzel is átvizsgálni. Közben folyamatos volt a zúgolódás mögöttem.

– A táskája rendben van, hölgyem – érkezett vissza mellém a vézna. – Legyen szíves, most sétáljon át újra a kapun! – utasított. Addigra már minden ízemben remegtem. Ahogy átmentem, a gép ismét jelzett. A biztonságiak egy pillanatra összenéztek, majd egyetértően bólintottak. A vézna férfi a bőröndömhöz sétált, egy hangos klikk jelezte, hogy becsukta. Az izzadságcseppek egyre szaporodtak a homlokomon.

– Hölgyem, kérjük, kövessen minket! – szólt a köpcös, miközben egy másik biztonsági tiszt, akit eddig nem vettem észre, odalépett mellém.

A szívem vadul dobogott, de igyekeztem nem mutatni, hogy úrrá lett rajtam a pánik. Magamban hosszasan káromkodtam, mert az utazásom nemhogy nem úgy indult, ahogy terveztem, de a folytatás is borzalmasnak ígérkezett.

Naivan azt képzeltem, ha biztos talaj lesz a lábam alatt, végre kiengedhetek. Hogy is gondoltad ezt, Sophie, hiszen rólad van szó. És aminek köze van hozzám, az sosem mehet gördülékenyen.

A feszültség elérte a tetőpontját, és már nem tudtam másra gondolni, csak arra, hogy engedjenek el végre. Fogalmam sem volt, hová visznek, amikor váratlanul egy férfi lépett elénk.

– Á, uraim! Ő a következő áldozatuk? – mosolygott barátságosan. – Emlékeznek rám? A múltkor velem is ugyanez történt – kacsintott rám. – Szerintem meghibásodott a kapu.

A két kísérőm egymásra nézett, majd a köpcös megszólalt:

– Emlékszem magára. Seggfejnek nevezett – nézett rá ferde szemmel.

– Már elnézést kértem érte – forgatta a szemét az idegen. – Zaklatott állapotban voltam. Megviseltek a repülés viszontagságai, és amikor azt hittem, vége, még ez a kapu is elkezdett szórakozni velem – felelte lazán. Felcsillant a szemem.

Rokonszenves alak.

– Rendben! Tegyünk egy utolsó próbát! – terelt a szomszédos biztonsági kapuhoz. A kezével jelezte, hogy sétáljak át. Lehunyt szemmel araszoltam, de a szemem azonnal kipattant, amikor semmiféle hangjelzés nem követte a mozdulatomat.

– Nem jelzett! – lelkesedtem hangosan.

– Én megmondtam – vonta meg a vállát az ismeretlen pasas. – Szerintem elengedhetik a hölgyet. Nem tűnik terroristának – mért végig a tekintetével.

– Azt mi döntjük el, kit engedünk el, és kit nem – morgolódott szigorú tekintettel a nagydarab, majd felém fordult. – Kisasszony, maga most elmehet! Kívánunk önnek élményekkel teli kikapcsolódást országunkban! – köszönt el tőlem, én pedig amilyen gyorsan csak tudtam, szedtem a lábam, hogy olajra lépjek. Meglepetésemre a titokzatos megmentőm követett.

– Hálás vagyok magának, nem bírtam volna már sokáig – kapkodtam még mindig levegő után.

– Nagyon szívesen. Láttam magán a kétségbeesést, gondoltam, jól jönne egy kis segítség.

– Egy pillanatig azt hittem, sosem engednek el, és egy olasz börtöncellában végzem. Gondolatban már a konzulátus számát tárcsáztam – fújtam ki megkönnyebbülve a levegőt.

– Szerintem rosszul látja a helyzetet. Valójában maga óriási mázlista. Még át sem lépte az országhatárt, máris olasz pasik vetkőztetik – kuncogott, de amikor találkozott a pillantásunk, komoly arckifejezést vett fel. – Bocsánat, olyan neveletlen vagyok. Marco Montesanti – nyújtotta bemutatkozásra a kezét. Automatikusan kaptam utána. Már meg is ráztam, amikor hirtelen felfigyeltem a vezetéknevére.

Tényleg azt mondta, hogy Montesanti? Ezzel a névvel már találkoztam korábban.

Döbbent arckifejezés ült ki az arcomra, úgy néztem vele farkasszemet.

Nem lehet ekkora szerencsém. Amikor a nagyapám halálának körülményei után szaglásztam, ez a vezetéknév elég gyakran felbukkant az iratokban.

– És kegyed? – vett alaposan górcső alá.

– Sophie – köszörültem meg a torkom. – Sophie Lane.

– Örvendek, Sophie Lane. Járt már korábban az országunkban? – érkezett a következő kérdés, miközben a gondolataim teljesen máshol jártak.

– Nem. Még soha.

– Akkor ha idegenvezetőre lenne szüksége, hívjon bátran! – nyújtott felém egy névjegykártyát. Elvettem tőle, gondosan megvizsgáltam, és azonnal felszínre tört belőlem az oknyomozó riporter.

Egy pénzügyi tanácsadó. Há! Mi más? A pénzügyi szektorhoz kötődő vállalkozása lehetőséget kínál a bonyolult pénzügyi tranzakciók álcázására.

Amikor újra találkozott a tekintetünk, láttam rajtam, hogy vár valamire. Szaporán pislogtam, és elővettem a legszebb mosolyom.

– Ezek szerint nemcsak idegenvezető, de befektetési tanácsadó is. Ejha! Megfogtam az isten lábát – lelkesedtem. – Ha lesz egy valag pénzem, egészen biztosan magához fordulok befektetési tanácsért.

– És maga? Mivel foglalkozik?

– Hogy én… – bizonytalanodtam el.

Oknyomozó riporter vagyok, és egy gyilkossági ügy kapcsán fogtam szagot. A nyomokat követtem. Ácsi! Ha jobban belegondolok, kissé gyanús, hogy már a reptéren ebbe az alakba botlottam.

– Csak egy turista vagyok – szabtam rövidre. – A családom ősei Olaszországból származnak, így régóta foglalkoztatott a gondolat, hogy felkutassam a gyökereimet.

A férfi tekintete komorabbá vált.

– Lane. Hmm. A „Lani” vagy „Laneri” amerikai változata? – kérdezett rá köntörfalazás nélkül.

– Laneri – ámultam el, hogy ennyire tisztában van a nevem származásával.

Még gyanúsabb.

– Mondja csak, ha már így elcsevegünk, nincs kedve meginni velem egy kávét? Hosszú volt az út.

– Rám férne egy fekete – bólintottam rá, mert érdekelt, miért pécézett ki.

– Akkor jöjjön, tudom, hol adják a legfinomabbat! – terelt a terminál egy csendesebb részébe. Ott gyorsan kikérte a kávét, hamar meg is kaptunk, majd egymással szemben kortyoltunk bele az illatozó nedűbe.

– Istenem! – hunytam le a szemem. – Ilyen mennyei kávét még nem ittam – szaladt ki a számon.

– Jobb, ha hozzászokik. Mi, olaszok nem adjuk ennél lejjebb. Büszkék és kényesek vagyunk a kávénkra.

– Máris szeretem Olaszországot.

– Meséljen, Sophie, mit csinál, amikor éppen nem turistáskodik! – dőlt elegánsan hátra a székében.

Azt hittem, ezt a témát már ejtettük. Mit is mondhatnék erre? Az igazat semmiképpen, de a hazugság sem vezetne eredményre, hiszen ha rágugliz a nevemre, sok botrányos ügyet találhat, és hamarosan rájön, hogy átvertem.

Lázasan jártak a fejemben fogaskerekek, vajon mi lenne a helyes válasz.

Ha jól sejtem, pontosan tudja, ki vagyok. A hazugság egyenlő a lebukással, és már látom is, mi lenne az áhított elismerés: valamelyik ingatlanjának betonalapjába önti az élethű szobromat.

– Tudja, nem vagyok közkedvelt személy – köszörültem meg a torkom. – Újságíró lennék. Firkálgatok ezt-azt, csak nem mindenki értékeli. Pont azért vagyok itt, mert egy ügy nagyon megviselt, így hosszabb szabadságot vettem ki – vallottam be, de csak félig az igazságot.

– Akkor maga egy igazán kotnyeles teremtés lehet – mosolyodott el.

– Inkább idegesítően tapadós – nevettem el magam. – De most… parkolópályán vagyok.

Nézzenek oda, milyen könnyű őszintének lenni!

– Akkor maga nagyon veszélyes ember – szűkült össze a tekintete, de a szája szélén ott bujkált a huncut mosoly. Ezzel el is árulta, mennyire fél tőlem.

– Azok számára, akik nálam célkeresztbe kerülnek, halálos, signor Montesanti – feleltem enyhe sértettséggel a hangomban.

– Szerintem, ha városnézésre viszem, egyszerűbb lenne tegeződni – emelte a csészét elegánsan a szájához.

Összeszűkült tekintettel figyeltem a mozdulatot.

De magabiztos! Ki mondta, hogy elfogadom az ajánlatát?

Alaposabban is górcső alá vettem. Drága ékszerek, óra, és a ruhájáról is ordított, hogy nem mindennapi darab.

Azt az arisztokrata mindenit! Lerí róla, hogy ő bizony nem egy egyszerű kifutófiú a maffiában. Ő a felső körökből való.

– Ha felhívom – tettem helyre, hogy az irányítás nálam maradjon.

– Fel fogsz – jelentette ki önelégült vigyorral.

Ördöge van. Naná, hogy fel!

– Azt majd meglátjuk – húztam ki magam.

– Nekem lassan mennem kell – rugaszkodott könnyedén talpra. – Vigyázz magadra, Sophie! Ez a hely nagyon veszélyes lehet az olyan kotnyeles, szószátyár, magányos hölgyeknek, mint te – fúrta meleg, sötétbarna pillantását az enyémbe.

Hú, de berezeltem!

– Nem vagyok az az ijedős fajta, és ne aggódj, tudok magamra vigyázni! – álltam a fenyegető tekintetét, miközben én is tegezésre váltottam.

– Még látjuk egymást – tette fel a napszemüvegét, majd hátat fordított nekem.

Néztem, ahogy a világos, elegáns öltönyében elsétál. Olyan fesztelenül, lazán mozgott, mintha egy filmjelenetet néztem volna.

Meg kell hagyni, signor Montesanti érti, mi a csízió. Egyértelműen az ujja köré akart csavarni ravaszkás, rosszfiús, féloldalas vigyorával. És ami azt illeti, nem csinálta rosszul.

Pont ilyennek képzeltem az olasz férfiakat. A vonzó megjelenésük alapja a hanyagnak tűnő, kifinomult elegancia, hiszen már messziről látszik az igényesség, megbolondítva egy maréknyi csibészséggel. Montesantiról Al Pacino karaktere jutott eszembe a Keresztapából. Ő is mindig a kifogástalan, finom, fényes anyagokból készült öltönyében feszített, gyűrűvel az ujján. Igazi finom úriember volt, de véletlenül sem lehetett összetéveszteni egy korabeli angol úrral. Montesanti megjelenése éppen ezt az eleganciát tükrözte. Még a gyűrű is ott volt az ujján. Meleg, gesztenyebarna szeme, napsütötte, sötét bőre és feltűnően sármos arca pedig csak emelt a fényén.

Lassan ittam ki az utolsó kortyot a csészémből, miközben Montesanti eltűnt a szemem elől.

Nos, Sophie, azt hiszem, emberedre akadtál! Remekül fogsz szórakozni.

MARCO

Terminálakció

„Ha nem létezne a gazdaságnak az a szelete, amit a maffiacsaládok uralnak, ma nagyobb lenne a szegénység szerte a világon.”

(Roberto Saviano)

– Marco, fiacskám! Hol a pokolban vagy már? – üvöltözte teli torokból a nonnám{1} mérgesen, mire én kettesével szedtem felfelé a lépcsőfokokat.

– Itt vagyok már, felesleges úgy kiabálni! – futottam be a könyvtárszobába.

– Ha azt mondom, tíz óra, akkor az nem tíz óra kettő perc! – A hangja visszhangként rezonált a falakon.

– Jól van már! Nem kell úgy felhúzni magad – csóváltam a fejem az öreglány vehemenciája miatt.

– A pontosság a királyok erénye, Marco. Az udvariasság és a tisztelet jele. Én pedig ezt a kettőt mindenkitől elvárom. Még tőled is – zendített rá a jól ismert szövegre, és bökte felém a mutatóujját, miközben a szeme égetőbb volt, mint a Vezúvból kiömlő lávafolyam.

– Jó, jó! Lépjünk ezen túl! Miért akartál ilyen sürgősen látni? – dobtam le magam hanyagul a kanapéra.

– Van egy olyan érzésem, fiacskám, hogy valamit nagyon elszúrtam veled kapcsolatban. Túl sok mindent megengedsz magadnak – dorgált meg. – Ha nem szeded össze magad, kénytelen leszek szankciókat bevezetni.

Azonnal eltűnt a mosoly az arcomról.

Az én nonnám nem az a kedves, ártatlan, törékeny kis öregasszony volt, amilyennek a legtöbb olasz nagymamát képzelné az ember. Ő bizony veszélyesebb és kegyetlenebb volt a maffia legádázabb bérgyilkosainál. Egy maffiaszervezet vezetőségében töltött be fontos pozíciót, méghozzá a firenzei központú La Rosa Nerában{2}.

A szervezet hivatalosan ingatlanfejlesztéssel foglalkozott: luxusrezidenciák és szállodák építését koordinálta Toszkánában, ám a valóságban a tevékenységük ennél jóval bonyolultabb volt. Leginkább a kábítószerből és a fegyverkereskedelemből származó bevételeket mosták tisztára, emellett fontos megemlíteni az ingatlanpiaci manipulációt, amiben én is reszt vettem. Árveréseken szereztem meg alulértékelt történelmi ingatlanokat, majd egy kis trükkel elintéztem, hogy hirtelen felbecsülhetetlen értékűként jegyezzék őket. A hálózat nem működött volna a korrupció nélkül, így a helyi tisztviselőkkel, politikusokkal kellett szoros kapcsolatot fenntartanunk, ezáltal módunkban állt szabályozni az építési engedélyek és adókedvezmények elbírálását. A vénlányról senki sem gondolta volna, az egész életét a maffia gátlástalan ügyvédjeként töltötte, mára leginkább szenvedélyes műkincsgyűjtő, és aktívan közreműködik a csempészésében.

– Utánanéztél annak, amire kértelek? – nézett rám szigorúan.

– Igen, de nem olyan egyszerű a helyzet, mint ahogy azt gondoltad – mocorogtam kelletlenül, mert pontosan tudtam, mi lesz erre a válasza.

– Nem érdekelnek a kifogások. Szerezd meg nekem, kerüljön bármibe!

Hónapok óta szinte megszállottan rá akarta tenni a kezét Badia a Passignanóra, arra a látszólag átlagos történelmi bencés apátságra, amely egy festői dombtetőn helyezkedett el, a ciprusokkal övezett Tavarnelle Val di Pesa várostól keletre. A hely Toszkána egyik legjelentősebb vallási és kulturális színtere volt, ami a Chianti borvidéken terült el.

– Miért olyan fontos neked az a hely? – kíváncsiskodtam. – Feltételezem, nem a sangiovese szőlő termelése vagy a chianti bor érdekel. Vagy esetleg a több mint ezeréves vitis vinifera termesztése? Meglepne.

– Ördögöd van, fiacskám – settenkedett közelebb, majd hirtelen megvilágosodtam.

– Ugye nem megint arról a keresztről van szó? A legutóbbi kudarcba fulladt nyomozásod után azt ígérted, hogy lapozol, és hagyod az egészet a francba – kértem számon.

– Igen, úgy volt, de most új nyomra bukkantam. Michelangelo sokat utazott Toszkánában, és támogatta az egyházhoz kapcsolódó művészeti alkotásokat. Egyes kéziratok vagy vázlatok fennmaradhattak az apátság archívumában. Elképzelhető, hogy Michelangelo keresztjét ebben az apátságban rejtették el.

– Ez már őrület, nagyi! Nem tarolhatod le Toszkána összes apátságát, kolostorát, csak mert Michelangelo egyszer TALÁN betette oda a lábát – pufogtam.

– De, megtehetem! – csapott egy dossziéval erőteljesen az asztal lapjára. – És meg is teszem.

Habár nem értettem egyet, nem szálltam vele vitába, mert tudtam, semmi értelme.

– Ennek kapcsán volna még egy feladatom a számodra, Marco – kereste szigorú tekintete az enyémet. – Ez talán kézenfekvő feladat lesz, ugyanis nem kell mást tenned hozzá, csak bevetned a sármod.

Igyekeztem nem megsértődni, hogy állandóan degradál.

Már hozzászokhattam volna, hogy soha sincs hozzám egyetlen kedves, dicsérő szava sem.

– Ideutazik Amerikából egy ostoba kis firkász – fröcsögte undorral az arcán. – A neve Sophie Lane. Szeretném, ha a határátlépéskor átkutatnád a csomagját, van-e nála bármi, ami arra utal, hogy kincset jött keresni az országba.

Átkutatni? Mit képzel rólam? Nem vagyok én piti zsebtolvaj.

– Ezt nem teljesen értem – adtam hangot a hitetlenkedésemnek. – Arra célzol, hogy turkáljak a nő holmija között? – vágtam értetlen arcot.

– Nem célozgatok, hanem határozottan elvárom tőled, fiacskám – horkant fel szigorúan. – Annak a nőnek köze lehet Michelangelo elveszett keresztjéhez. Bizonyítani ugyan még nem tudom, de mindent bevetettem, hogy horogra akadjon a kicsike és ideutazzon.

Már megint az az átkozott kereszt.

Két tenyerembe rejtettem az arcom, és megdörzsöltem.

– Nem vagy te egy kicsit kattant, nagyikám? – szaladt ki a számon. Az öreglány gonosz mosolyra húzta a száját, majd olyan hátborzongató kacagást hallatott, amitől lúdbőrös lettem.

– Hiszen ismersz, mindig megszerzem, amit akarok. Mindig! – lépett a begyújtott kandallóhoz, és rádobott valamit.

Akkor valami szöget ütött a fejembe.

A nyár közepén járunk, odakint negyven fok tombol, vajon mi szükség volt arra, hogy befűtsön?

Gyanakodva méregettem őt. Körbepillantottam, mert bár a villa ódon falai valóban jól tartották a hűvös levegőt, azt nem lehetett mondani, hogy hideg lett volna.

– Nagyikám, te fázol? – adtam hangot a kíváncsiságomnak.

Megtorpant egy pillanatra a köteg papírral a kezében, és a szemét forgatta.

– Marco, Marco… Nem tudom, feltűnt-e már neked, hogy minden ügyvéd házában van egy kandalló. Nos, fiacskám, ez bizony nemcsak azért van így, mert eleganciát sugall és hangulatos, hanem mert bizony jól jön, ha sürgősen el kell tüntetni néhány árulkodó nyomot – hajított a tűzre egy újabb adag paksamétát.

Rafkós volt az öreglány, nemhiába tartottak tőle oly sokan. Nem sok maffiózó volt annyira kegyetlen, hogy még a saját fiát is a halálba kergette volna. A nonna viszont megtette.

Elnéztem, ahogy tovább munkálkodik a bizonyítékok eltakarításán.

– Jól jegyezd meg, Marco! A munka ezen részét ne bízd senki másra, különben sosem fogsz nyugodtan aludni!

Percekig csak nézte, ahogy a kandallóban a papírok lángra kapnak, a szélük szépen lassan megbarnul, majd feketévé zsugorodnak, mielőtt teljesen hamuvá omlanának. A lángok mohón nyelték el az iratokat a titkokkal, amelyek soha nem kerülhettek napvilágra. A vastag füst felszállt a kéményen át, és magával vitte a múlt bűneit, árulásait. A kandallóban ropogó tűz pattogása megtöltötte a szobát, vöröslő fénye groteszk árnyékokat vetett a falakra, mintha kísértetként ott bolyongott volna minden gonoszság, amit elkövetett.

Nonna keze meg sem remegett, még akkor sem, amikor az utolsó dossziét vetette a tűzbe. A bőrkötésű mappa egy pillanatig ellenállt a lángoknak, aztán lassan kénytelen volt engedni a hőnek, és darabjaira hullott. A szobát betöltötte az égő anyag fanyar szaga, amely a korom és a parázs illatával keveredett.

– Figyeld meg, Marco, hogyan omlik össze minden bizonyíték! – folytatta nonna, miközben botjával megpiszkálta a parázsló halmot. – Semmi sem marad utánunk, csak hamu és füst. És azok nem beszélnek.

Éreztem, ahogy a hideg borzongás ismét végigfut a gerincemen. A tűz vöröslő fényében a nonna arca komor, de diadalittas volt, mintha minden egyes lángcsóva újabb győzelmet jelentett volna. Tudtam, hogy amit most tanít, az életre szóló lecke. A múlt bűneit néha el kell égetni, hogy a jövőm biztonságban legyen.

– Ha nem vagy elég alapos, a múlt mindig visszatér kísérteni. És azt nem engedhetjük meg, ugye? – szólalt meg szigorúan. A hangja burkolt fenyegetést rejtett magában.

Helyeslően bólintottam, de a szememet nem tudtam levenni a pattogó tűzről. Minden lap, minden titok, minden élet, amit az iratok dokumentáltak, most már csak fekete hamuként terült el a kandalló alján. Egy kósza szikra felszállt, mintha az utolsó reménysugár próbált volna menekülni, de aztán eltűnt a sötétben.

Külső szemlélőnek úgy tűnhetett, kapcsolatom a nonnával nem felhőtlen, de szeretetteljes. Ám ez csak a látszat volt. A valóságban mindketten gyűlöltük és a pokolra kívántuk a másikat. Nem a szeretet, hanem az érdek és a félelem tartott mellette. Nem ismertem nála lelketlenebb, gonoszabb embert a földön. Amióta az eszemet tudom, csak kínt és fájdalmat okozott a családunknak. Apám egyetlen gyerek volt, de sokszor elgondolkodtam, vajon a nonna miért is hozta őt a világra. Szívből gyűlölték egymást, sosem tartották a kapcsolatot. Az apámból a neveltetése ellenére becsületes, jó ember vált. Habár sosem vetette fel a pénz, boldog, szeretetteljes közegben alapított családot, elvette anyámat. A boldogsága viszont csak addig tartott, amíg meg nem született a bátyám, Giuseppe. Itt kezdődtek a bajok. A nonna ugyanis az újszülöttben látta a lehetőséget, hogy jóvá tegye, amit apám vétett. Mindent megtett, hogy az ifjú trónörököst elvegye a szüleimtől. Eközben megérkeztem én is. Anyám mindennap imádkozott, hogy lánygyermeknek adjon életet, aki a nonna számára jelentéktelen, de nem így történt. Nekem talán annyiban lehetett a bátyámnál több szerencsém, hogy mivel ő volt az elsőszülött, így ő jelentette a nonna számára a valódi utódot, vagyis az értéket. Pokollá tette az életünket a folyamatos jogi eljárásokkal, amiket a szüleink ellen indított, hogy elperelje tőlük a bátyámat.

Anyám nem volt lelkileg erős asszony, nem bírta sokáig elviselni a nyomást. Alig voltam tíz, amikor váratlanul szívinfarktust kapott, és meghalt. Ezzel végleg darabokra hullott az életünk. Apánk begőzölt, és felvette a kesztyűt, ám ezzel csak annyit ért el, hogy a nonnának sikerült bebizonyítania az alkalmatlanságát a szülői feladatok ellátására, így bírósági úton szerezte meg felettünk a felügyeleti jogot. Elvettek minket az apánktól, aki ezt totális kudarcként élte meg, így a további harc helyett az öngyilkosságba menekült.

A bátyám élete attól a pillanattól kezdve olyan lett, mint egy fejedelemé. A nonna mindent megadott neki: hatalmat, pénzt, lehetőségeket. Kár, hogy a bátyám egyikkel sem tudott élni. Attól a pillanattól, ahogy a „mindent szabad, és semmiért sem jár büntetés” elv lépett az életébe, a bátyám elszabadult, teljesen kezelhetetlenné vált. Mindenkinél felsőbbrendűnek képzelte magát. Így nemcsak a szüleimet vesztettem el, hanem a testvéremet is. A nonna többnyire arra használt, hogy a bátyám céltáblája legyek. Gyakran hangolt minket egymás ellen, azaz csak a bátyámat ellenem. Azért kapott jutalmat, ha engem bántalmazott. Rajtam gyakorolta a különböző testi, lelki kínzásokat. Gonoszabbnál gonoszabb játékokat találtak ki, amelyekben porig alázhattak. Éppen ezért nem értettem, miért akart a nonna engem is olyan elszántan elvenni apámtól, hiszen folyton azt hajtogatta: „Egy kolonc vagy a nyakamon, Marco. Meg sem kellett volna születned.” Mára a történtek fényében azonban tudom a választ. Nem akart mindent együtt és egyszerre használni. Én voltam a B terv.

A lépcsőn sétáltam kifelé a házból, és a bátyámra gondoltam, akinek az élete később totális téboly lett. A legjobb iskolákba járhatott, még tizennyolc sem volt, de már luxusautóval és egy saját villával rendelkezett, azután vezetőként kapott szerepet a maffiában, emberek fölött rendelkezhetett, akiket kedvére nyomoríthatott meg, ennek eredményeképpen egy alkoholista, önelégült seggfej lett belőle, aki azt képzelte, ő minden és mindenki felett áll. Szerencsére nekem mára szinte semmilyen kapcsolatom nincs vele. Főleg mert sem tőle, sem a nonnától semmiféle szeretetet nem kaptam.

A nőre terelődtek a gondolataim. Sophie Lane-re.

Hmm… Ha a nonna így pikkel rá, nekem máris szimpatikus a csaj. Ha a családom ellensége, nekem máris rendkívül rokonszenves, ráadásul képes volt magára irányítani a figyelmet.

Ahogy beértem az irodába, azonnal ráállítottam az embereimet, hogy derítsenek ki róla mindent. Még az érkezése előtt tisztában akartam lenni azzal, kivel is lesz dolgom. Nem szerettem a meglepetéseket, főleg nem a kellemetleneket. És ha a nagyi reflektorfénybe állította, akkor bizony nem becsülhettem alá a nőt. Mert bár a nagyikám nem tanított meg a családi összetartásra, mellette nem érezhettem, milyen ereje lehet a szeretetnek, azt azonban alaposan belém verte, hogy mindig legyek felkészült, ha csatába indulok.

Sophie Lane egy átlagosnak tűnő amerikai állampolgár volt, ám ha az ember kicsit megkapargatta a felszínt, meglehetősen érdekes dolgokat talált róla. Az internet világa csak úgy emlegette őt:

Egy New York-i oknyomozó riporter, aki elhivatottan leplezi le az alvilág sötét ügyeit.

De arról, hogy ez hogyan és miként történik, sehol nem volt szó, pedig elég érdekes családi titkok vezettek oda, hogy a kedves, kivételes szépségű Sophie-ból elszánt, könyörtelen maffiavadász legyen. Senki sem sejthette, hogy ő nem csupán kívülálló, aki a maffia titkait próbálja felfedni. Sophie nagyapja ugyanis egykor szoros kapcsolatban állt az olasz bűnszervezettel. Emanuele Laneri egykor alvilági figura volt, aki hozzám hasonlóan az olasz La Rosa Nera tagja volt.

Amikor ezt olvastam, egy pillanatra hátrahőköltem.

Hiszen ez esetben a nonnának ismernie kellett őt.

Az anyagból az is kiderült, hogy a nagyapjának nem a pénzmosáshoz volt kiemelkedő tehetsége. A fegyverkereskedelemben jeleskedett. Főleg a háborús övezetekből származó fegyverek vásárlása és eladása tette ismertté a nevét a feketepiacon.

Elkerekedett szemmel olvastam, hogy egy alkalommal zűrbe keveredett, a La Rosa Nera pedig hátat fordított neki a bajban, így menekülésre kényszerült. Ám ezt nem tehette üres zsebbel, ezért kénytelen volt megcsapolni a hálózat vagyonát, ami pedig újabb bajt hozott a fejére. Amerikába szökött, és ott rejtőzött évekig. A családnevüket is megváltoztatták Laneriről Lane-re. A történteket azonban Emanuele fia, Carlo képtelen volt elfogadni, ezért később, ahogy tehette, minden kapcsolatot megszakított az apjával. Új életet kezdett, és ez volt a szerencséje, mert a maffia idővel rátalált Emanuelére, akit ki is végeztek.

Hangosan füttyentettem egyet. Mintha csak egy izgalmas regényt olvastam volna, úgy faltam tovább a sorokat.

A kis Sophie természetesen fiatalkorában semmit sem tudott nagyapja titkos életéről, mert az apja óvta őt mindentől. Ám Emanuele kivégzését követően a hatóságok az apját is megkeresték, ezáltal Sophie világa fenekestül felfordult. Habár az apja mindent megtett, hogy a család elfelejtse a múltat, a kis Sophie-t nagyon is érdekelte, ki ő, honnan származik, így nyomozásba kezdett, és hamar felfedte a nagyapja zűrös múltját.

A maffia utáni kutakodása során az egyik emberünk informátornak adta ki magát, elmesélte Sophie-nak, ki is volt valójában a nagyapja, és hogy Emanuele Laneri nem csupán cserben hagyta és meglopta a maffiát, amikor megszökött Olaszországból, de egy hatalmas titkot is magával hozott, amelyet nem árult el senkinek. Briliáns ötlet volt a nonnától, hogy bogarat ültessen a lány fülébe, mert ettől a pillanattól kezdve a nyomozás Sophie számára személyes küldetéssé vált. A fejébe vette, hogy kideríti, mi az a titok, amit nagyapja rejtegetett.

Hogy valóban volt-e ilyen titok? Ki tudja? Nem voltam biztos benne. A nagymamám gyakorta szövögetett összeesküvés-elméleteket. De a célját elérte. Sikerült Sophie-t Olaszországba csalnia, pontosan oda, ahol a nagyapja egykori kapcsolatairól lehetett többet megtudni, ahol valójában a maffia központja található.

Elméláztam egy pillanatra.

Mi lenne, ha az első találkozásunk alkalmával figyelmeztetném a csapdára? Elmesélhetném neki, hogy tőrbe csalták.

Az államat vakargattam.

Valószínűleg úgysem hinne nekem. Abból, amit róla olvastam, makacs, önfejű, és akár egy kos, akkor is falnak szalad, ha nyilvánvaló, hogy nem tudja áttörni azt.

Nem maradt más választásom, mint folytatni a játszmát, amit a nonna elkezdett.

Egyetlen módja van, hogy segítsek a nőnek, ha a bizalmába férkőzöm.

Miután a döntés megszületett, meg kellett szerveznem, hogy a határátlépéskor az én embereim álljanak a beléptetőkapuknál, és ők nézzék át a táskáját. Nem volt nehéz leszervezni, csak tudni kellett, ki elé kell vaskos pénzköteget dobni.

Az akció alatt messziről tanulmányoztam, ahogy a szőke, világító kék szemű nő értetlenül áll a vele történtek előtt. Jól szórakoztam, ahogy gyanútlanul, idegesen téblábolt, kis híján már az idegbaj kerülgette. Jól láthatóan pattanásig feszültek az idegei, amikor a megmentőjeként gálánsan színre léptem. Nem is kellett több ennél, hogy elnyerjem a szimpátiáját.

Mire elbúcsúztunk, kétségem sem volt afelől, hogy hívni fog. És nemcsak azért, mert olyan nőnek tűnt, aki ha a fejébe vesz valamit, dacol a veszéllyel, hanem azért is, mert valljuk be, eddig egyetlen nő sem tudott ellenállni a sármomnak. Biztosra vettem, hogy teljesen az ujjam köré csavartam.

Sosem bízott meg még a nonna ilyen egyszerű feladattal, amelynek során ráadásul ilyen jól szórakoztam volna. Tetszett nekem a szőkeség, igazi formás darab volt. Csinos, vonzó alakja és bájos arca elbűvölt. A dús, szépen ívelt ajka hívogatott, ahogy rám mosolygott, hiszen olyan ártatlannak tűnt. Ahogy a szemem rajta időzött, egyre mélyebbre süllyedtem a varázsában. Minden egyes mozdulata, minden apró részlet, amit megfigyeltem rajta, még inkább magába szippantott. Ám mégis, ami igazán megragadott, az a zafírszínű, macskaszerű szeme volt. A tekintete mély, titokzatos világba csábított, ami tele volt rejtélyekkel és veszélyekkel. Pechemre pont az ilyen nők vonzottak. Így hamar megállapítottam, neki is sikerült engem lépre csalnia.

{1} Olasz kifejezés, jelentése: nagymama.

{2} Fekete Rózsa.

{3}  Sixtus-kápolna

{4}  Szent Péter-bazilika

{5}  Medici-kápolna

{6}
Kicsi, vékony kenyérszelet, ami általában ciabattából vagy bagettből készül.

{7} Három szimbólum (latin).

{8} szerelmem

{9}  szépségem

{10}  drágám

{11}  hercegnőm

{12} Édes élet

{13} Gyönyörű vagy.

{14} Liliomfesztivál