Anne Jacobs

A VILLA ÖRÖKSÉGE

Original title: Das Erbe der Tuchvilla by Anne Jacobs

© 2020 by Blanvalet Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Almássy Ágnes, 2021

Minden jog fenntartva.

Tilos a kiadvány bármely részét

a kiadó írásos engedélye nélkül

adatrögzítő rendszeren tárolni,

elektronikus, mechanikus, fénymásoló

vagy más technikai eszközzel

sokszorosítani, illetve terjeszteni!

ISBN 978-963-324-837-9 (papír)

ISBN 978-963-324-838-6 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2021-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Tomka Eszter

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

1

1923 szeptembere

Leónak igencsak sietős volt. Félrelökte a lépcsőn az elsősöket, átfurakodott egy csapat fecsegő kislány között – aztán hirtelen kénytelen volt megállni, mert valaki hátulról megragadta az iskolatáskájánál fogva.

– Csak szépen sorjában – szólalt meg mögötte Willi Abele kajánul. – Újgazdag haszonlesők és zsidóbarátok hátra!

Ezzel persze Papát támadta. És Waltert, a legjobb barátját. Az egyetlen barátját. Ma beteg, nem jött iskolába, így nem tudja megvédeni magát.

– Engedj el, különben megbánod!

– Rajta, nyuszifül… Ne csak a szád járjon…

Leo hiába igyekezett szabadulni, Willi vasmarokkal szorította táskája szíját. Mellettük a gyerekek jobbról és balról rohantak lefelé a lépcsőn az iskolaudvarra, onnan pedig ki az utcára. Leónak sikerült egészen az udvarig magával rángatnia a fiút, bár félt, hogy mindjárt elszakad a hátitáskája szíja. Legjobb, ha villámgyorsan megfordul és nekitámad, különben még lecibálja róla a táskát, és megkaparintja a könyveit meg a füzeteit.

– Melzer kutyaszarba tenyerel – csúfolódott éneklő hangon Willi, és megpróbálta kicsatolni Leo iskolatáskáját.

Leónak erre elborult az agya. Jó párszor hallotta már ezt, főként a munkásnegyedben élő gyerekek kiáltottak utána sokszor ilyen ocsmányságokat. Csak mert jobb ruhákban járt és Julius érte jött néha az iskolába autóval. Willi Abele két évvel idősebb és egy fejjel magasabb volt nála. De ez most nem számított. Egy jól irányzott rúgás a térdébe, és Willi felüvöltött, majd elengedte a zsákmányát. Leónak épp csak annyi ideje maradt, hogy ledobja a földre a táskát, Willi már neki is rontott. Mindketten a földre zuhantak. Csak úgy záporoztak az ütések Leóra. Miközben elkeseredetten küzdött erősebb társa ellen, hallotta a fiú zihálását, és ahogy a kabátja nagy reccsenéssel elszakad.

– Mi folyik itt? Abele! Melzer! Azonnal abbahagyni!

Beigazolódott a mondás, hogy az elsőkből lesznek az utolsók. Willi felül volt, éppen ezért érezhette elsőként Urban tanító fenyítő kezét. Leót csak a gallérjánál fogva ragadta meg, majd talpra állította – vérző orra mentette meg a kijáró pofontól. A két fiú szótlanul, összeszorított szájjal hallgatta a tanító korholó szavait, de sokkal kínosabb volt, ahogy a többi gyerek kíváncsian körbeállta a két dühös kis kakast. Kajánul vigyorogtak, sugdolóztak. Főleg a lányok.

– Jól ellátta a baját…

– Gyáva féreg, aki bántja a kisebbet…

– Leo megérdemli… beképzelt majom…

– Willi Abele aljas kis dög…

Ezeket persze meghallották, míg a tanító hegyi beszédét elengedték a fülük mellett. Úgyis mindig ugyanazt mondja. Leo közben elővette a zsebkendőjét, és észrevette, hogy a kabátja ujja kiszakadt egy darabon. Mialatt vérző orrát törölgette, együttérzéssel és csodálattal teli pillantásokat kapott a lányoktól, ezektől még kínosabban érezte magát. Willi viszont azt állította, Melzer csak megjátssza magát, mire kapott egy második pofont a tanítótól. Helyes.

– Most pedig nyújtsatok kezet…

A szokásos kötelező rituálé minden verekedés után, bár foganatja nem volt. De azért buzgón bólogattak, ígérték, hogy innentől kezdve kijönnek egymással.

– A kifosztott német hazának most megfontolt, szorgalmas ifjakra van szüksége, nem bajkeverőkre – mondta még a tanító. – Indulás haza!

Végre. Leo a vállára vette az iskolatáskát, és legszívesebben kirohant volna az udvarról, de semmiképpen nem kelthette azt a benyomást, mintha menekülne az ellenfele elől, így kimért léptekkel ment egészen a kapuig. Ott aztán már futásnak eredt. A Remboldstrassén megállt egy percre, és gyűlölködő pillantással nézett vissza a hatalmas téglaépületre. Miért kell neki ebbe a hülye népiskolába járnia? Papa azt mesélte, hogy ő rögtön a Szent István Gimnáziumba került. Az előkészítő osztályba. Oda csak jó családból való fiúk járnak. Szép színes sapkájuk is van. És nincsenek lányok. De a köztársaság elrendelte, hogy először minden gyerek népiskolába járjon. A köztársaság egy nagy kalap kaki. Mindenki szapulja, főleg nagymama. Azt mondogatja, hogy a császár idejében minden sokkal jobb volt.

Leo megint kifújta az orrát, szerencsére nem vérzett már. De most sietnie kell, biztosan várnak már rá. Felmegy gyorsan a Szent Ulrik mellett, azután pár utcácska, és kint is van a Maximilianstrassén…

Hirtelen földbe gyökerezett a lába. Zongoraszó jött valahonnan. Valaki olyan darabot játszott, amit ismert. Végigsiklott a pillantása a szürkére vakolt bérház falán. A dallam egy második emeleti ablakból jött, amelynek egyik szárnya nyitva állt. Nem lehetett belátni, mert be volt húzva a fehér tüllfüggöny, de bárki is játszott az ablak mögött, csodálatosan hangzott. Hol is hallotta ezt a zenét? Talán a Műegylet egyik koncertjén? Mama gyakran magával vitte ezekre az eseményekre. Annyira gyönyörű volt és annyira szomorú… Aztán szabályosan beleborzongott, ahogy felcsaptak az akkordok. Leo órákig elhallgatta volna, de a zongorista abbahagyta a játékot, majd ugyanazt a dallamot kezdte gyakorolni. Újra meg újra megismételte, ez már unalmas volt.

– Ott is van!

Leo összerezzent. Ez Henni idegesítő, éles hangja. Tehát elé jöttek. Szerencséjük van, mert a másik utcán is mehetett volna. A két kislány kézen fogva szaladt felé a járdán, Dodo repkedő szőke copfokkal, Henni rózsaszínű kötényruhában, amit Mama varrt neki. Az iskolatáskájához kötve kis szivacs himbálózott, mert Henni csak ebben az évben kezdett iskolába járni, és még palatáblán tanult írni.

– Minek bámulsz a levegőbe? – tudakolta Dodo, amikor odaértek hozzá.

– Ezer éve várunk rád – mondta Henni szemrehányón.

– Ezer éve? Akkor már rég halott lennél – vágott vissza Leo.

Hennit nem érdekelte az ellenvetés. Mindig csak azt hallotta meg, amit akart.

– Legközelebb elindulunk nélküled…

Leo csak vállat vont, majd lopva Dodóra sandított, de a testvére láthatóan nem akart a védelmére kelni. Mindhárman pontosan tudták, hogy Leo csak azért megy értük, mert ez nagymama kívánsága. Szerinte két hétéves kislány nem mászkál kíséret nélkül a városban, különösen nem ezekben a vészterhes időkben. Így aztán Leónak kiadták, iskola után rögtön a Szent Annába menjen, hogy biztonságban hazakísérje a testvérét és az unokatestvérét a villába.

– Te meg hogy nézel ki? – Dodo csak most vette észre Leo szakadt kabátujját. Meg a pár csepp vért, ami az orrából a gallérjára csöppent.

– Én? Hogyhogy?

– Te megint verekedtél, Leo!

– Uhh! Ez vér? – Henni kinyújtott mutatóujjal megérintette Leo gallérját. Nem igazán lehetett tudni, hogy undorítónak vagy izgatónak találja-e a vörös pöttyöket. Leo ellökte a kezét.

– Hagyj békén! Indulnunk kell.

Dodo még mindig kutató pillantással méregette, összehúzta a szemét, csücsörített a szájával.

– Már megint a Willi Abele, igaz?

Leo kelletlenül bólintott.

– Bárcsak ott lettem volna! Először jól meg kell cibálni a haját… aztán leköpni – jelentette ki Dodo nagy komolyan, majd nyomatékosan kétszer is bólintott hozzá.

Ez megható volt, ugyanakkor kínos is. Dodo a testvére, nagyon bátor és mindig kiáll mellette. De akkor is csak egy lány.

– Gyertek már végre! – kiáltott fel Henni, neki ez a verekedésdolog nem volt már érdekes. – Be kell még mennem Merkléhez.

Az kerülő lenne, erre most már tényleg nincs idő, gondolta Leo.

– Ma nem. Késésben vagyunk…

– Mama külön adott pénzt, hogy kávét vegyek neki.

Folyton Henni akarta megmondani, mit csináljanak. Leo rég elhatározta, nagyon odafigyel, nehogy belesétáljon a csapdájába. De nem volt könnyű, mert Henni mindig talált valami elfogadhatónak látszó okot. Mint most is: kávét kell vennie.

– Mama azt mondta: kávé nélkül nem élhet.

– Azt akarod, hogy elkéssünk az ebédről?

– Azt akarod, hogy a mamám meghaljon? – kérdezett vissza Henni felháborodva.

Megint ő győzött. Elindultak a Karolinenstrasse felé, ahol Frau Merkle kis boltjában kávét, teát, finom lekvárokat lehetett venni. Nem mindenki engedhetett meg magának ilyesmit, Leo tudta, hogy sok osztálytársa csak egy tányér árpakását kap ebédre, tízórait pedig soha nem csomagolnak nekik. Sajnálta őket, időnként megosztotta másokkal a májkrémes kenyerét. Többnyire Walter Ginsberggel, a legjobb barátjával. Az ő édesanyjának is volt egy kis üzlete a Karlstrassén, kottákat és hangszereket árult. De rosszul ment az üzlet. Walter apja elesett az orosz fronton, és nagy volt az infláció. Mert, ahogy Mama mondta, minden egyre drágább lett, és a pénz nem ért már semmit. Előző nap is azon siránkozott a szakácsné, hogy fél kiló kenyérért harmincezer márkát fizetett. Leo már ezerig el tudott számolni. Ez azonban harmincszor több, mint ezer. Még jó, hogy amióta véget ért a háború, már nincsenek érmék, csak papírpénz, különben szegény Brunnenmayer kénytelen lett volna lovas szekeret bérelni.

– Nézd csak, Müllerék porcelánboltja is bezárt! – mutatott Dodo az újságpapírral beragasztott kirakatra. – Nagymama nagyon szomorú lesz. Mindig itt vett új kávéscsészét a készlethez, ha eltört egy darab.

Lassan ez már egészen megszokottá vált. Sok üzlet zárt be a városban, amelyik pedig még nyitva volt, ott is csak ócska elfekvő árut tettek a kirakatba. Papa mondta nemrég az ebédnél, hogy ezek a csalók visszatartják a jobbfajta árut, kivárják, amíg jobb idők jönnek.

– Nézd, Dodo, gumimacik…

Leo megvetéssel nézte, ahogy a két kislány az édességbolt kirakatüvegének nyomja az orrát. Ő utálta ezeket a ragacsos színes gumicukrokat.

– Vedd meg végre azt a kávét, Henni! – szólt rá az unokahúgára mérgesen. – Aztán menjünk…

Hirtelen elhallgatott, amikor tudatosult benne, hogy pont Frau Merkle kis boltja mellett van Hugo Abele üzlete. Wilhelm Abele apjáé. Vajon hazaért már a kis mocsok Willi? Pár lépéssel közelebb ment, és átlesett az utca túloldalán lévő üzletre. Rögtön az üveg mögött néhány cső meg vízcsap árválkodott a kirakatban, kissé hátrébb pedig egy fehér porcelán vécécsésze trónolt. Kezével leárnyékolta a szemét, így védve a ferdén tűző szeptemberi napsugarak ellen. Megállapította, hogy a becses darab először is meglehetősen poros, másodszor kék színű márkanév látható rajta.

– Vécét akarsz venni? – kérdezte Dodo a testvére mellé lépve.

– Dehogyis.

Dodo jobban megnézte az üzletet, majd elhúzta a száját.

– Ez Willi Abele szüleinek a boltja, igaz?

– Hm…

– Willi bent van?

– Lehet. Sokszor kell segítenie.

A két testvér összenézett. Aztán huncut fény villant Dodo szürke szemében.

– Bemegyek.

– Minek? – kérdezte Leo aggodalmas képpel.

– Megkérdezem, mennyibe kerül a vécé.

– Nincs szükségünk új vécére – csóválta a fejét Leo.

De Dodo már át is szaladt a túloldalra. Halkan csilingelt a bolt ajtaja fölötti csengő, amikor belépett.

– Minek ment be oda? – tudakolta Henni, miközben egy medvecukorral és gumimacival teli papírzacskót dugott Leo orra elé.

Ejha, nem sok pénze maradhatott kávéra. Leo kivett egy darab medvecukrot, de egy pillanatra sem tévesztette szem elől az üzlet ajtaját.

– A vécéről érdeklődik…

Henni döbbent arccal meredt Leóra, majd kivett egy zöld gumicukrot, és a szájába tömte.

– Ennyire ostobának nézel? – kérdezte sértődötten.

– Kérdezd őt, ha nem hiszed!

A túloldalon nyílt a bolt ajtaja, látták, ahogy Dodo illedelmesen pukedlizve elköszön, majd kilép az utcára. Megvárta, amíg egy lovas kocsi eldübörög előtte, aztán átszaladt az úton.

– Willi papája van az üzletben. Nagydarab, ősz bajszú, és olyan csúnyán néz, mintha keresztbe le akarna nyelni.

– És Willi?

Dodo elvigyorodott.

– A Willi hátul ül és csavarokat válogat. Egy pillanatra felé fordultam, és kiöltöttem rá a nyelvem. Láttad volna, milyen dühös képet vágott. De persze nem szólhatott semmit, mert ott volt az apja. A vécékagyló pedig kétszázmillió márkába kerül. Kedvezményes áron.

– Kétszáz márka? – csodálkozott Henni. – Az nagyon sok egy ilyen ronda vécéért.

– Kétszázmillió – helyesbített Dodo.

Egyikük sem tudott addig számolni.

Henni összevonta a szemöldökét, töprengő arccal nézte a bolt kirakatát, az üvegről visszaverődtek a nap sugarai.

– Megkérdezem én is…

– Nem! Itt maradsz! – Leo a karja után kapott, de Henni ügyesen átcsusszant két szembejövő idősebb hölgy között, és már ott sem volt. Leo a fejét csóválva bámult utána, amint repkedő szőke fürtökkel, rózsaszínű ruhácskájában eltűnt a boltajtó mögött. – Ti mind a ketten meghibbantatok? – mordult rá Dodóra.

Aztán kézen fogva ők is átszaladtak az utcán a túloldalra, és a kirakaton át belestek az üzletbe. Willi apjának tényleg ősz bajusza volt, és tényleg csúnyán nézett. Bár ki tudja, lehet, hogy csak be volt gyulladva a szeme. Willi a bolt hátsó részében ült egy asztalnál, amely tele volt kisebb-nagyobb papírdobozokkal. Csak a feje látszott ki mögülük.

– A Mama küldött – csicseregte Henni odabent, felvillantva a legszebb mosolyát.

– És mi a neve a mamádnak?

Henni még édesebben mosolygott. A kérdést egyszerűen eleresztette a füle mellett.

– Mama azt kérdezi, mennyibe kerül a vécékagyló.

– Ami a kirakatban van? Háromszázötvenmillió. Felírjam neked a számot?

– Igen, köszönöm.

Miközben Abele cédulát keresett, Henni villámgyorsan Willi felé fordult. Hogy mit csinált, azt kintről nem lehetett látni, de Willi szeme kidülledt, akár egy halé. A cetlivel a kezében Henni büszkén lépett ki a boltból, majd rögtön felháborodott, hogy Leo és Dodo a kirakatüvegen át figyelte őt.

– Mutasd! – Dodo kikapta Henni kezéből a cédulát. Háromszázötven állt rajta számmal, majd betűvel leírva, hogy millió.

– Ez egy csirkefogó! – hőbörgött Leo. – Az előbb csak kétszázmillió volt.

Henni százig sem tudott még számolni, de annyit megértett, hogy ez az ember csaló. Hitvány gazember!

– Bemegyek még egyszer! – kiáltotta Dodo elszántan.

– Inkább hagyd! – mondta Leo.

– Nem hagyom.

Leo és Henni kint maradt, a kirakaton át lestek befelé. Egészen közel nyomták az orrukat, két kézzel kellett árnyékolniuk, hogy az üvegen tükröződő napfény ne tűzzön a szemükbe. Bentről kihallatszott Dodo éles hangja, aztán Abele mély basszusa.

– Mit akarsz már megint? – dörrent a basszus.

– Nekem azt mondta, a vécé kétszázmillióba kerül.

A férfi Dodóra meredt, Leo elképzelte, ahogy az agyában lassan mozgásba lendülnek a fogaskerekek.

– Hogy mit mondtam?

– Azt mondta: kétszázmillió. Ez az ára, igaz?

Abele továbbra is Dodóra bámult, aztán az ajtó felé nézett, majd a kirakatra, ahol a poros vécékagyló állt. Ekkor vette észre a két gyereket, aki kívülről az üvegre tapadt.

– Taknyos kis csibészek! – üvöltötte dühösen. – Most már aztán kifelé! Ne szórakozzatok velem! Kifelé… vagy én teszlek ki!

– De igazam van – erősködött Dodo, a rettenthetetlen.

Aztán gyorsan sarkon fordult, mert Abele fenyegetőn közelebb lépett, sőt már a copfja után nyúlt, hogy megcibálja. Az ajtónál el is kapta volna, ha Leo nem tépi fel kívülről, és kel a nővére védelmére.

– Átok kölykök! – üvöltött Abele. – Bolondot akartok csinálni belőlem? Na, majd adok én neked, fiacskám!

Leo elhajolt, de Abele megragadta a grabancánál, így a pofon a tarkóján csattant.

– Ne bántsa az öcsémet, mert leköpöm! – kiabált Dodo.

És rá is köpött. Abele köpenyére, de sajnos Leo fejére is jutott belőle. A kiabálásra előkerült Willi mamája is, fekete hajú, alacsony, sovány asszony, mögötte pedig ott ágaskodott Willi.

– Nyelvet öltöttek rám, Papa! Ez a Leo Melzer. Miatta pofozott meg ma a tanító.

A Melzer név hallatán Abele megdermedt, de Leót azért nem engedte el. A kisfiú vadul kapálózott, hogy kiszabaduljon.

– Melzer? A textilgyáros Melzerék? – fordult a fia felé.

– Ó, Krisztusom! – kapta a kezét a szája elé a felesége. – Ne keresd a bajt, Hugo! Engedd el azt a gyereket! Nagyon kérlek.

– A textilgyáros Melzer fia vagy? – kiáltott rá Abele Leóra, aki bólintott. Erre a férfi elengedte a gallérját. – Akkor ne vedd zokon… – dünnyögte. – Tévedtem. A vécékagyló ára háromszázmillió. Megmondhatod apádnak.

Leo a tarkóját dörzsölgette és helyrerángatta a kabátját. Dodo ferde szemmel méregette a nagydarab embert.

– Magánál aztán biztosan nem vennénk vécét – szólalt meg fölényes hangon. – Még akkor sem, ha aranyból lenne. Gyere, Leo!

Leo csak állt dermedten, szó nélkül hagyta, hogy a nővére kézen fogja, és magával húzza az utcára. Aztán elindultak a Jakab-kapu felé.

– Ha ezt elmondja Papának…

– Dehogy mondja – intette le Dodo. – Ő is be van tojva.

– Henni meg hol van? – torpant meg Leo.

Frau Merkle kisboltjában találták meg. A maradék pénzért még negyed kiló kávét kapott.

– Mert mi vagyunk a legjobb vevői – jelentette ki sugárzó mosollyal.

2

Marie összerezzenve nézett fel a rajzából, amikor nyílt az ajtó.

– Paul! Szent ég, már dél van? Teljesen megfeledkeztem az időről.

A férje mögé lépett, csókot lehelt a hajára, és közben kíváncsi pillantást vetett a rajztömbre. Estélyi ruhák. Milyen romantikus! Csupa tüll és selyem. Bár ilyen nehéz időkben…

– Ne leskelődj a vállam fölött! – mondta Marie, és mindkét kezével eltakarta a rajzokat.

– De miért ne, édesem? Gyönyörűek a rajzaid. Talán picit túl díszesek a ruhák.

Marie hátrahajtotta a fejét, Paul gyengéden homlokon csókolta. Még most, három év után is a sors különleges ajándékának tekintették, hogy újra együtt lehetnek. Marie néha az éjszaka közepén riadt fel, mert hirtelen azt gondolta, hogy Paul még a fronton van, aztán megnyugodva hozzásimult a mellette fekvő testhez, érezte a melegét, és sikerült újra álomba merülnie. Tudta, hogy Paul is hasonlóképpen érez, mert elalvás előtt sokszor megfogta a kezét, mintha álmában is maga mellett akarná tudni őt.

– Ezek báli ruhák. Nyugodtan lehetnek túl díszesek. Szeretnéd látni a kosztümöket és a szoknyákat is, amiket terveztem? Nézd csak… – Előhúzott egy rajzmappát a mellette tornyosuló halomból. Miután Elisabeth Pomerániába költözött, a régi szobája lett Marie dolgozószobája, itt tervezte a ruhákat, meg varrt is olykor. Bár többnyire csupán átalakításokat, javításokat végzett.

Paul megcsodálta a rajzokat, hihetetlenül ötletesnek és nagyon merésznek találta a ruhákat. Csak azon csodálkozott, hogy minden rajzon olyan magasak és vékonyak az alakok… Kérdezte is Marie-t, hogy vajon csak botsáskához hasonlatos nőknek tervez-e ruhát.

Marie kuncogott. Megszokta már, hogy Paul folyton viccelődik a munkájával kapcsolatban, de tudta, igazából nagyon büszke rá.

– Az új kor asszonya, drágám, hihetetlenül vékony, lapos a melle, keskeny a csípője, rövid a haja. Feltűnően sminkeli magát és szipkából szívja a cigarettát.

– Rettenetes! – sóhajtott fel Paul. – Nagyon remélem, hogy te soha nem hódolsz majd ennek az új divatnak. Éppen elég, hogy Kitty bubifrizurát hord.

– Ó, szerintem nekem is jól állna a rövid haj.

– Kérlek, ne…

Szinte könyörgött a tekintete, Marie majdnem elnevette magát. De nem kell aggódnia. Hosszú haját napközben feltűzve viselte. Este azonban, amikor lefekvéshez készülődtek, odaült a tükör elé, kibontotta a haját, Paul pedig nézte közben. Bizonyos dolgokban meglehetősen régimódi az ő drágája.

– Megjöttek már a gyerekek? – kérdezte Marie. A fali ingaórára pillantott, amit Elisabeth hagyott itt. A szófa és két kis szőnyeg kivételével minden mást magával vitt.

– Se a gyerekek, se Kitty – mondta Paul enyhe szemrehányással a hangjában. – Szegény Mama magányosan ül odalent az ebédlőasztalnál.

– Ajaj.

Marie gyorsan összecsukta a rajzmappát és felállt. Alicia mostanában nagyon érzékeny volt, sokszor panaszkodott, hogy senkinek nincs ideje rá. Még a gyerekeknek sem, folyton csak a parkban rohangálnak Auguste kölykeivel, és senki nem törődik a nevelésükkel. A kislányok már teljesen „elvadultak”. Bezzeg az ő idejében fräuleint vettek fel a lányok mellé, aki bent tartotta őket a házban, hasznos dolgokat tanított nekik, ügyelt a személyiségük fejlődésére.

– Várj egy percet, Marie!

Paul elállta a felesége útját az ajtónál, és közben úgy vigyorgott, mint aki valami csínytevésre készül. Marie elnevette magát. Ó, mennyire szereti ezt a csibészes mosolyt!

– Szeretnék mondani neked valamit, szívem. Csak így magunk közt, közönség nélkül.

– Ó, tényleg? Magunk közt? Mi ez, valami titok?

– Nem titok, hanem meglepetés. Olyasmi, amire hosszú ideje vágysz már…

Te jó ég! – gondolta Marie. Vajon mi lehet az, amire régóta vágyom? Igazából boldog és elégedett vagyok. Megvan mindenem. Mindenekelőtt itt van nekem ő. Paul. Meg a gyerekek. Persze reménykedtünk, hogy lesz még egy harmadik. Majdcsak bekövetkezik az is…

Paul feszülten figyelte, és kissé csalódott volt, amikor a felesége egyszerűen vállat vont.

– Nem találod ki? Na, figyelj! A kulcsszó: varrótű.

– Tű, varrás, cérna, gyűszű…

– Hideg – kiáltotta Paul. – Jéghideg. Mondok mást: kirakat.

Marie-nak tetszett ez a játék, bár nyugtalanította, hogy Alicia az ebédlőben vár. És már a gyerekek hangja is hallatszott lentről.

– Kirakat. Bolti ár. Zsemle. Kolbász…

– Jesszus! – nevetett fel Paul. – Most aztán teljesen rossz úton jársz. Kapsz még egy segítséget: szalon.

Most végre megértette Marie. Ó, egek, lehetséges ez?

– Szalon? – suttogta. – Egy… divatszalon?

Paul bólintott, és magához ölelte.

– Igen, édesem, egy igazi divatszalon, ami csak a tiéd. Marie – női divat, ez áll majd a cégéren. Tudom, milyen régóta álmodozol erről.

Tényleg mindig ez volt a nagy álma. De annyi minden változott, amióta véget ért a háború és Paul is hazatért, hogy egészen megfeledkezett róla. Szerencsére már nem az ő vállára nehezedik a gyár vezetésének felelőssége, és teljesen a családnak meg Paulnak szentelheti magát. Eleinte persze kénytelen volt újra és újra részt venni az üzleti megbeszéléseken, amíg Paul belerázódott az ügymenetbe. A férje egy idő után kedvesen, ám nyomatékosan tudtára adta, hogy mostantól újra ő veszi át a Melzer textilgyár irányítását a társtulajdonos Ernst von Klippstein mellett. És ez így is van rendjén. Ideje volt fontos döntéseket hozni a gyár jövőjének érdekében. Paul ezt bölcs előrelátással meg is tette, az apja büszke lett volna rá. Megújították a gépparkot, a szelfaktorokat gyűrűs orsójú fonógépekre cserélték, amelyeket Marie apjának egykori tervei alapján gyártattak le. A maradék tőkéből – amellyel Klippstein szállt be a cégbe – Paul néhány telket, valamint két házat vásárolt a Karolinenstrassén.

– De hogy… ezt meg hogy csináltad?

– Müllerék végleg lehúzták a rolót. – Paul felsóhajtott, sajnálta a két kis öreget.

A porcelánbolt bezárása várható volt. Évek óta rosszul ment az üzlet, a rémes infláció pedig megadta nekik a kegyelemdöfést.

– És most mi lesz velük?

Paul széttárta a karját, majd csüggedten leengedte. Persze továbbra is lakhatnak az üzlet fölötti kis lakásban, de így is nehezen élnek majd meg, mert a boltjukért kapott pénzt hamar felfalja az infláció.

– Időnként kisegíthetjük őket. De a földszint és az első emelet a te birodalmad lesz. Ott megvalósíthatod az álmaidat.

Marie megszólalni sem tudott a meghatottságtól. Milyen csodás bizonyítéka ez Paul szerelmének. Ugyanakkor volt benne egy kis rossz érzés is, hogy az ő boldog jövője az idős házaspár nyomorúságára épül. De aztán arra jutott, hogy gondoskodik majd a két öregről, és ez talán szerencse a szerencsétlenségben, ami sokaknak hasonló helyzetben nem adatik meg.

– Nem is örülsz? – Paul megfogta a vállát, és enyhe csalódottsággal fürkészte az arcát.

Ó, de hát ismer. Nem szoktam olyan gyorsan kimutatni az érzéseimet, gondolta Marie.

– Dehogynem – mondta mosolyogva, és a férjéhez simult. – Csak kell egy kis idő, hogy megemésszem… Még most sem tudom elhinni. Ez már biztos?

– Olyan biztos, ahogy itt állok.

Paul éppen meg akarta csókolni, ám ekkor kivágódott az ajtó, és riadtan rebbentek szét, akár két rajtakapott gyerek.

– Mama! – kiáltotta Dodo szemrehányón. – Ti meg mit csináltok itt? Nagymama nagyon dühös, és Julius azt mondta, nem tudja tovább melegen tartani a levest.

Leo csupán futó pillantást vetett a szüleire, aztán elillant a fürdőszoba irányába. Henni viszont megráncigálta Dodo egyik copfját.

– Te tökfej – suttogta. – Most éppen meg akarták csókolni egymást.

– Semmi közöd hozzá! – csattant fel Dodo. – Az én szüleim.

Marie megfogta a lánya és az unokahúga vállát, majd kiterelte őket a folyosóra a fürdőszoba felé. Az ebédre hívó gongszó kitartóan szólt odalentről.

Kitty hangosan sóhajtozva jött ki a szobájából, hogy öt perc nyugta sincs az embernek ebben a házban. Ez az idétlen bimbamozás mindenkit kizökkent.

– Henni, édesem, mutasd a kezed! Csupa ragacs. Mi ez? Megint gumicukrot ettél? Szaladj, mosd meg! Hol ez az Else? Miért nem figyel a gyerekekre? Nahát, Paulka, úgy mosolyogsz, mint egy mézeskalács-lovacska. Hadd öleljelek meg!

Paul és Kitty előrement, Marie pedig gyorsan beterelte a fürdőszobába Hennit és Dodót. Leo a tükör előtt állva az arcát törölgette a mosdókesztyűvel. Marie gyakorlott anyai szeme rögtön észrevette, hogy betűrte az inge gallérját.

– Mutasd csak, Leo! Aha. Szaladj a szobádba, és vegyél tiszta inget! Siess! Henni, nem szükséges az egész fürdőszobát telepancsolnod. Dodo, az az én törülközőm, a tiéd a másik oldalon van.

Pár perce még egy fekete estélyi ruha rafinált uszályát tervezte, most viszont visszazökkent a megszokott anyaszerepbe. Leo már megint verekedett. Dodo és Henni előtt nem akarta kérdőre vonni, és persze az asztalnál sem hozza szóba. De később négyszemközt beszél majd vele. Jól emlékezett a saját gyerekkorára az árvaházban, pontosan tudta, milyen gonoszak és kegyetlenek tudnak lenni egymással a gyerekek. Mellette akkoriban nem állt senki. Az ő gyerekeivel azonban ez soha nem történhet meg.

Paul és Kitty már az asztalnál ült, amikor beléptek az ebédlőbe. Paulnak pillanatok alatt sikerült elűznie az anyja bosszúságát. Nem kellett sok hozzá, elég volt egy apró tréfa, egy kedves megjegyzés – és Alicia máris elolvadt. Kitty ugyanilyen hatással volt régebben az apjára, ő volt a kedvence, a szeme fénye, a kis hercegnője, de Johann Melzer négy éve nincs már közöttük. Marie sokszor úgy érezte, hogy ez a túlzott atyai szeretet, az örökös engedékenység nem igazán készítette fel Kittyt a való életre. Nagyon szerette a sógornőjét, de valószínűleg örökre az elkényeztetett, szeszélyes kis hercegnő marad, aki mindig is volt.

– Imádkozzunk! – szólalt meg Alicia ünnepélyes hangon, mire mindenki kötelességtudóan összekulcsolta a kezét. Csak Kitty forgatta a szemét, amit Marie a gyerekek miatt eléggé helytelenített.

– Uram, hálát adunk neked mindazért, ami ma az asztalunkra került, áldd meg, amit adtál nekünk, és ne feledkezzünk meg a szegényekről sem! Ámen.

– Ámen – visszhangozta a család kórusban, Paul a leghangosabban.

– Jó étvágyat, drágáim…

– Viszont kívánjuk, Mama.

Amikor Johann Melzer még élt, nem volt szokásban ez a mindennapos szertartás az étkezések előtt, most azonban Alicia ragaszkodott az asztali áldáshoz. Állítólag a gyerekek miatt, mert rendre és iránymutatásra van szükségük. Ám Marie tudta, hogy Alicia az, akit így neveltek, és most, hogy megözvegyült, vigaszt meríthetett a régi tradícióból. A férje halála óta mindig feketében járt, nem talált már örömet a szép színes ruhákban, ékszerekben. A szokásos migrénektől eltekintve egyébként szerencsére jó egészségnek örvendett, de Marie azért nagyon odafigyelt az anyósára.

Julius behozta a levest, a tálalóra helyezte, majd kimerte a tányérokba. Jó három éve szolgált a villában, de sem a család, sem a személyzet nem tudta úgy megkedvelni, mint Humbertet. Korábban egy müncheni arisztokrata családnál volt alkalmazásban, eléggé fennhordta az orrát, lenézően bánt a villa személyzetének többi tagjával, ami nem igazán tette közkedveltté.

– Már megint árpadara? Ráadásul tarlórépával… – nyafogott Henni.

A nagyanyja és Paul megrovó pillantását csak egy ártatlan mosollyal nyugtázta, de amikor Kitty is összevonta a szemöldökét, kanalazni kezdte a levest.

– Csak úgy mondom – mormolta még maga elé. – Mert ezek a répák mindig annyira… szétfőnek…

Marie látta rajta, hogy tulajdonképpen valami olyasmit akart mondani, hogy gusztustalan pép lesz belőlük, de moderálta magát. Bár Kitty többnyire szórakozott, engedékeny anya volt, amikor egyszer-egyszer határozottan lépett fel, a kis Henni tudta, jobban teszi, ha szót fogad. Leo lapátolta magába az ételt, látszott, hogy gondolatban máshol jár. Dodo folyton rápillantott, mintha mondani akarna valamit, de aztán inkább hallgatott, lassan rágcsált egy darabka füstölt szalonnát, ami a levesében úszott.

– Klippi miért nem ebédel már velünk, Paulka? – kérdezte Kitty, miután Julius leszedte az üres tányérokat. – Nem ízlik neki a főztünk?

Ernst von Klippstein már jó néhány éve Paul üzlettársa volt. Régóta ismerték egymást és jól kijöttek. Paul vitte a gyár üzleti ügyeit, Klippstein foglalkozott az adminisztrációval és a személyzettel. Marie soha nem mesélte el Paulnak, hogy amikor Klippstein súlyos sebesültként a villában berendezett hadikórházban feküdt, szerelmet vallott neki. Idővel ez jelentéktelennek tűnt, és csak megzavarta volna a jó viszonyt kettőjük között.

– Megegyeztünk Ernsttel, hogy a gyárban marad, amíg én ebédszünetet tartok. Ő kicsit később megy ebédelni. Jobb, ha egyikünk mindig az irodában van, hiszen bármikor felmerülhetnek problémák.

Marie hallgatott, Kitty a fejét csóválva megjegyezte, hogy szegény Klippi egyre soványabb, jobb lesz, ha Paul vigyáz, nehogy egyszer csak elfújja a társát a szél. Alicia viszont személyes sértésnek tekintette, hogy Klippstein nem jön át legalább délután egy kis uzsonnára.

– Nos, felnőtt ember, a maga útját járja, Mama – mondta Paul mosolyogva. – Nem beszéltünk ugyan róla, de úgy vélem, Ernst azt fontolgatja, hogy újra családot alapít.

– Ne mondd! – kiáltott fel Kitty izgatottan. Látszott rajta, hogy alig bírja féken tartani a nyelvét, miközben Julius feltálalja a második fogást: krumplinudlit savanyú káposztával. Ez volt a gyerekek kedvence. Paul is elégedetten vette szemügyre a tányérját, és megjegyezte, hogy a Brunnenmayer mesterien készíti a savanyú káposztát.

– Ha megenged egy apró észrevételt, uram – szólalt meg Julius, majd szokásához híven az orrán át hangosan szívta be a levegőt. – A káposztát saját kezűleg gyalultam le. A szakácsné már csak beletette a lábosba…

– Ezt igen nagyra értékeljük, Julius – mondta Marie mosolyogva.

– Köszönöm, asszonyom.

Marie-t különösképpen tisztelte és kedvelte Julius, talán mert mindig igyekezett elsimítani a cselédség körében fellángoló vitákat. Alicia ezt a legnagyobb örömmel engedte át a menyének. Fárasztónak találta, ha ilyesmivel kellett foglalkoznia. Korábban a villa egykori házvezetőnője, Eleonore Schmalzer gondoskodott arról, hogy zökkenőmentesen menjen a munka a személyzeti traktusban. Schmalzer kisasszony azonban néhány évvel ezelőtt nyugalomba vonult, és jelenleg szűkebb hazájában, Pomerániában tölti öreg napjait. Alicia rendszeresen levelezett az őt hosszú éveken át szolgáló Eleonore Schmalzerrel, aki a bizalmasa is volt, de a családnak nem szokott beszámolni a levelek tartalmáról.

– Mindjárt kipukkadok – közölte Dodo, majd szájába tömte az utolsó nudlit is a tányérjáról.

– Én meg már ki is pukkadtam – tromfolt rá rögtön Henni. – De nem baj. Mama, kaphatok még nudlit?

Kitty nemet intett. Henni előbb egye meg szépen a tányérján maradt savanyú káposztát.

– De nem szeretem. Csak a nudlit szeretem.

Kitty megcsóválta a fejét és felsóhajtott: vajon honnan ez a dacosság a gyerekben? Pedig olyan szigorúan fogja Hennit.

– Persze – mondta erre Marie szelíden. – Legalábbis… többnyire.

– Jézusom, Marie! Nem vagyok szívtelen. Persze hogy megengedek neki ezt-azt. Esténként például, ha nem tud elaludni, hagyom, hogy addig futkározzon, amíg teljesen kifárad. Vagy ott vannak az édességek, ebben is eléggé megengedő vagyok. De a főétkezéseket mindig nagyon szigorúan veszem.

– Úgy van – bólogatott Alicia. – Bár ez az egyetlen dolog, amiben felelősségteljes anyaként viselkedsz, Kitty.

– Mama – szólt közbe Paul, hogy megelőzze a veszekedést, és gyorsan megfogta Kitty kezét, a húga ugyanis már éppen készült felcsattanni. – Ne vitázzunk már megint erről, kérlek! Ma pláne ne.

– Ma pláne ne? – lepődött meg Kitty. – Miért pont ma ne, Paulka? Ma talán valami különleges nap van? Elszalasztottam valamit? Csak nem ma ünneplitek a házassági évfordulótokat? Nem, az májusban van.

– Kedveseim, új korszak veszi ma kezdetét… – mondta Paul ünnepélyesen, és Marie-ra mosolygott.

Marie nem igazán örült, hogy Paul így akarja az egész családnak bejelenteni, mire készülnek, de mivel tudta, hogy szeretetből teszi, viszonozta a mosolyt.

– A nagy hír az, hogy divatszalont nyitunk – közölte Paul büszkén, és derűsen nézett végig a csodálkozó arcokon.

– Nahát! – lelkendezett Kitty. – Marie végre megkapja a szalonját. Őrülten izgalmas. Ó, Marie, édes kis Marie, ezt már rég kiérdemelted. A csodás ruhaterveid megvalósulhatnak végre, hamarosan mindenki a te kreációidat hordja majd Augsburgban…

Felugrott a helyéről és Marie nyakába borult. Ilyen volt Kitty. Spontán, szertelen, soha nem tett lakatot a szájára, minden, amit gondolt vagy érzett, egyszerűen kitört belőle. Marie boldogan simult sógornője ölelésébe, mosolygott az izgatottságán, és egészen meghatódott, amikor Kitty örömében el is sírta magát.

– Ó, majd én telefestem a falakat a szalonodban, Marie. Olyan lesz, mint az ókori Rómában. Vagy inkább izmos görög ifjakat szeretnél? Tudod, ahogy csupaszon küzdenek egymással az olimpiai játékokon…

– Nem hinném, hogy az ilyesmi odaillő lenne, Kitty – jegyezte meg Paul a homlokát ráncolva. – Máskülönben tetszik az ötlet, húgocskám. Egy-két falat legalábbis tele lehetne festeni, nem igaz, Marie?

Marie szótlanul bólintott. Jó ég, még nem is látta a helyet, csak a polcokkal telezsúfolt porcelánboltot ismerte, az emeleti helyiségekben soha nem járt. Túl gyors ez az egész. Szinte megijedt a hatalmas feladattól, amit Paul oly könnyedén rátestált. Mi van, ha nem aratnak sikert a kreációi? Ha nap mint nap egyedül ül majd a divatszalonjában, és egyetlen vásárló sem téved be?

Közben a gyerekek is kérdezősködni kezdtek.

– Mi az a szalon, Mama? – tudakolta Leo.

– És akkor sok pénzt fogsz keresni, Mama? – kérdezte Dodo.

Henni pedig kihasználva a helyzetet a nagybátyjához fordult.

– Nem kéred a káposztámat, Paul bácsi?

– Jól van, te kis gézengúz, add ide!

Miközben Paul arról beszélt, hogy már meg is bízott néhány embert a porcelánbolt kipakolásával, Marie-val pedig a napokban elmennek Finkbeinerhez kiválasztani a falfestéket és a tapétát, Henni elégedetten eszegette ki a tálból az utolsó nudlikat. Öt darab volt még benne. A desszerttel – vaníliakrém házi meggylekvárral – aztán már alig tudott megbirkózni.

– Rosszul vagyok – nyögte, amikor nagymama jelt adott, hogy felállhatnak az asztaltól.

– Szép, mondhatom – mordult rá Leo. – Úgy teleeszed magad, hogy alig bírsz felállni, más gyerekek meg ebédet sem kapnak.

– Na és? – vonogatta a vállát Henni.

– Az imában is benne volt, hogy nem szabad megfeledkezni a szegényekről, nem emlékszel? – állt a testvére mellé Dodo.

Henni nagy szemeket meresztett rá. Ártatlannak és gyámoltalannak tűnt, de valójában csak felmérte a helyzetet. Korán megtanulta, hogy az ikrek mindig összetartanak, vele szemben is.

– Egész idő alatt a szegény gyerekekre gondoltam, és helyettük is ettem pár szem nudlit.

Paul viccesnek találta a választ, Kitty is elmosolyodott, csak Alicia vonta össze a szemöldökét.

– Szerintem van igazság abban, amit Leo mond – jegyezte meg Marie halk, de határozott hangon. – Az ételen elég sokat lehetne spórolni. Nem kell például mindennap desszertet is ennünk.

– Jaj, Marie! – kiáltott fel Kitty, vidáman a sógornőjébe karolva. – Te olyan kedves, érző lélek vagy, még éhezni is hajlandó lennél, és a szegényeknek adnád a desszerted. De attól tartok, egyetlen ember sem lakna jól vele. Most inkább gyere, megmutatom, milyen falfestményekre gondoltam! Paulka, mikor nézhetjük meg a helyet? Már ma? Nem? Akkor mikor?

– Pár nap múlva, Kitty… Ne légy ilyen türelmetlen!

Marie kiment Kitty után a folyosóra, ahol már ott várakozott Else. Ő vigyázott a gyerekekre ebéd után, és ügyelt arra, hogy megírják a leckét. Azután volt néhány szabad órájuk, játszhattak, átjöhettek az osztálytársaik is, de csak ha előre megbeszélték, és a szülők áldásukat adták rá.

– Szeretném meglátogatni Waltert, Mama – kérte Leo. – Nem jött ma iskolába, mert beteg.

Marie megállt, visszanézett az ebédlő félig nyitott ajtaja felé. Paul mindjárt indul vissza a gyárba, de ekkor még Aliciával beszélgetett. Egyedül kell döntenie.

– Jól van, de ne maradj sokáig! Hanna majd elkísér.

– Nem mehetek egyedül?

Marie nemet intett. Tudta, hogy Paul és Alicia sem nézné jó szemmel, amúgy sem örültek, hogy Leo Walter Ginsberggel barátkozik. Nem azért, mert Ginsbergék zsidók, legalábbis Pault ez nem érdekelte különösebben. De a két fiú rajongott a zenéért, ez a lelkesedés kötötte össze őket leginkább, és Paul attól félt – amit Marie képtelenségnek tartott –, a fia végül a fejébe veszi, hogy zenész lesz.

– Gyere már, Marie! Csak pár perc az egész. Úgyis mindjárt indulnom kell Ertmutéhoz. Tudod, a kiállításom miatt, ami a Műegyletben lesz. Julius, szükségem lesz az autóra.

– Igenis, asszonyom. Vigyem el?

– Nem, köszönöm. Magam vezetek.

Marie felment a lépcsőn Kittyvel a szobájába, amit már műteremmé alakított át. Kitty az apja egykori hálószobáját is birtokba vette, amit Alicia hosszas hezitálás után végül megengedett. Mégsem alhatott szegény kis Kitty félkész festmények között, egész éjszaka belélegezve a mérgező festékek szagát.

– Nézd csak, festhetnék neked egy angol tájat a falra! Vagy ilyesmit: a behavazott Moszkva. Nem? Ó, tudom már! Párizs, ez kell neked. Notre-Dame, hidak a Szajna fölött, Eiffel-torony… Nem, az a monstrum tényleg rémesen csúnya.

Marie hallgatta egy darabig Kitty lelkes csacsogását, majd közölte, hogy bár ez mind csodás, de ő főleg a ruhákat szeretné bemutatni a divatszalonban, nem lenne szerencsés, ha a háttér elvonná róluk a figyelmet.

– Igazad lehet… Mi lenne, ha a csillagos égboltot festeném a plafonra? A falakra pedig egy ködbe burkolózó, titokzatos tájat pasztellszínekben?

– Nézzük meg előbb a helyet, Kitty!

– Hát jó… Úgyis indulnom kell. Rövidebbre vetted a kék szoknyámat? Igen? Ó, Marie, te tényleg kincset érsz.

Csók és ölelés után Marie végre elszabadult. Ugyan Kitty mindig jót akart a túlzó gondoskodásával, de ez néha eléggé terhes tudott lenni. Egy pillanatra megállt a folyosón, hallgatózott. Paul még az ebédlőben van, hallani lehetett a hangját. Remek, elkíséri az ajtóig, és megmondja neki, mekkora örömet szerzett. Miután közölte a nagy hírt, kissé csalódottnak látszott, mert ő nem tört ki rögtön örömujjongásban. Marie nem szerette volna, ha ezzel az érzéssel megy vissza a gyárba.

Leszaladt az első emeletre, barátságosan bólintott Juliusnak, aki éppen a cselédlépcső felé sietett, hogy kihozza a garázsból az autót Kittynek, aztán az ebédlő félig behajtott ajtaja előtt hirtelen megtorpant.

– Nem, Mama, nem osztom az aggodalmadat – hallotta Paul hangját. – Teljesen megbízom Marie-ban.

– Drága fiam, tudod jól, milyen nagyra becsülöm Marie-t, de sajnos… és ez természetesen nem az ő hibája, nem úgy nevelték, mint egy fiatal hölgyet a mi köreinkből.

– Ez nem valami ízléses megjegyzés, Mama!

– Kérlek, Paul! Csak azért mondom, mert féltem a boldogságod. Amíg te a harctéren voltál, Marie nagyon sokat tett mindannyiunkért. Ezt el kell ismerni. Éppen ezért félek, hogy ez a divatszalon majd rossz irányba tereli. Marie rendkívül becsvágyó és tehetséges… És ne felejtsd el, ki volt az anyja!

– Ebből elég! Bocsáss meg, Mama, meghallgattam a fenntartásaidat, nem értek egyet velük, és nem kívánok vitát nyitni erről. Különben is várnak a gyárban.

Marie hallotta Paul lépteit közeledni az ajtó felé, és olyasmit tett, amit nagyon szégyellt, de ebben a pillanatban ez tűnt a legjobb megoldásnak. Hangtalanul kinyitotta a dolgozószoba ajtaját, majd besurrant. Se Paul, se Alicia nem tudhatja meg, hogy kihallgatta ezt a beszélgetést.

3

– Éljen soká, éljen soká, éljen soká számos éven át!

Nem igazán volt meg az összhang, jobbára Gustav dünnyögő basszusa és Else vénlányos szopránja hallatszott ki a kórusból, de Fanny Brunnenmayer így is nagyon meghatódott. Tudta, hogy a köszöntés szívből jön.

– Köszönöm, köszönöm…

– Egészségben, békességben, sok-sok gyerek körében… – énekelte tovább Gustav rendületlenül, míg Auguste jól oldalba nem bökte a könyökével. Akkor vigyorogva elhallgatott, és elégedetten nézett körbe, örült, hogy legalább Elsét és Juliust megnevettette.

– A gyerekcsinálást inkább rátok hagyom, Gustav! – mondta a szakácsné, Auguste nagy hasára pillantva. Már a negyedik volt úton, de ez most már tényleg az utolsó lesz, bizonygatta Auguste. Hiszen három éhes szájat is elég nehéz volt betömni.

– Hát tehetek én róla? Csak leveszem a nadrágom, és az én Augustém máris teherbe esik.

– A részletekre nem vagyunk kíváncsiak – tiltakozott Else elvörösödve.

Fanny Brunnenmayer intett Hannának, hogy töltse ki a kávét. Ünnepi díszben pompázott a hosszú faasztal a konyhában, Hanna nagyon kitett magáért, pompás őszirózsákkal és narancssárga bársonyvirágokkal díszítette, tölgyfalevelekből még koszorút is font az ünnepelt tányérja köré. A szakácsné ezen a napon lett hatvanéves, bár ez az igazán szép kor egyáltalán nem látszott rajta. Csak feszes kontyba fogott sötét haja őszült meg teljesen az utóbbi években, rózsás arca azonban kerek volt és sima, mint hajdanán.

Az asztal közepén ínyencfalatokkal teli tálak álltak, utána még igazi habos torta is lesz házi meggybefőttel – a szakácsné specialitása. A finomságok hozzávalóit a ház urai bocsátották rendelkezésre, hogy Fanny Brunnenmayer méltón ünnepelhesse a jeles napot. Reggel már tartottak a vörös szalonban egy kis ünnepséget, amelyen a villa teljes személyzete részt vett. Alicia Melzer rövid köszöntőt mondott, méltatta a szakácsné harmincnégy éve tartó hűséges szolgálatát és a konyhaművészet bámulatra méltó mesterének nevezte. Az alkalomra Fanny Brunnenmayer a fekete ünneplőruháját vette fel, mellére tűzte a brosst is, amit tíz évvel korábban kapott ajándékba az asszonyától. A szokatlan öltözékben roppant kényelmetlenül érezte magát, kínos volt a sok méltatás és ajándék is, alig várta, hogy újra a hétköznapi ruhájában, kötényében álljon a tűzhely mellett a konyhában. Nem, az emelet nem az ő világa, ott folyton azon aggódik, hogy véletlenül lever egy vázát, vagy ami még rosszabb, belebotlik a szőnyegbe és hasra vágódik. Odalent a személyzeti traktusban viszont otthon érezte magát, ő volt a konyha, az éléskamra és a pince osztatlan úrnője, és remélte, hogy még hosszú évekig az is marad.

– Lássatok hozzá, kedveseim! Ameddig még van – mondta a szakácsné mosolyogva, majd elvett egy májassal megkent csinos kis szendvicset, amit Else és Hanna apróra vágott ecetes uborkával díszített.

Nem kellett kétszer mondani. A következő percekben csak a tűzhelyre tett vízforraló kanna bugyborékolása törte meg a konyha csendjét, meg olykor egy-egy hangosabb szürcsölés, amikor valaki belekortyolt a forró kávéba.

– Erről a pomerániai kenőmájasról ódákat lehetne zengeni – szólalt meg egy idő után Julius. Megtörölte a száját a szalvétával, majd elvett egy újabb szendvicset.

– A füstölt kolbász se kutya – sóhajtott fel Hanna. – Milyen szerencsések vagyunk, hogy Elisabeth von Hagemann mindig küld csomagot.

Else lassan bólintott, óvatosan rágott, és csak a bal oldalon, mert jobboldalt napok óta fájt a foga. Egyelőre azonban nem akart fogorvoshoz menni, ugyanis pokolian félt, hogy kihúzzák a fogát. Inkább reménykedett, hogy magától elmúlik a fájdalom.

– Vajon boldog ott a messzi Pomerániában, tehenek és disznók között? – kérdezte aztán. –Városi lány, mindig is itt élt Augsburgban.

– Miért ne lenne boldog? – vonta meg a vállát Hanna. – Hiszen megvan ott mindene.

– Naná – jegyezte meg a mindig rosszmájú Auguste. – Férj is, szerető is. Biztosan elüti valahogy az időt…

A szakácsné szúrós pillantására gyorsan lesütötte a szemét, majd elvette a tálról az utolsó, májassal megkent kenyeret. Julius, aki mindig kapva kapott a sikamlós célzásokon, Hannára kacsintott, a lány azonban úgy tett, mintha nem venné észre. Julius máskor is próbálta kétértelmű megjegyzésekkel ugratni, de ő ezekre bölcsen soha nem reagált.

– És hogy megy a kertészet mostanában, Gustav? – terelte másra a szót a Brunnenmayer. – Sok a dolog?

Két évvel ezelőtt Gustav Bliefert saját vállalkozásba kezdett, kis kertészetet nyitott. Még éppen időben, mielőtt az infláció felemésztette volna Auguste összes spórolt pénzét, megvettek egy legelőt a villától nem messze, felépítettek rajta egy pajtát és melegágyakat telepítettek. Paul Melzer megengedte a családnak, hogy továbbra is a kertészlakban lakjon, mert bérlakásra egyelőre nem telt a bevételükből. Tavasszal Gustav egész jó üzletet csinált az előnevelt palántákkal, mivel Augsburg lakói nagyrészt még mindig azt ették, amit a saját kertjükben termesztettek. Még a város közepén is kihasználtak minden darabka földet, hogy krumplit, zellert vagy pár fej káposztát ültessenek.

– Nem annyira – hangzott a szűkszavú válasz. – Csak halotti koszorúk meg girlandok a templomba…

Julius a száját csücsörítve megjegyezte, hogy egy vállalkozáshoz rendes könyvelést kell vezetni, mire Gustav haragos pillantást lövellt felé. Mind tudták persze, hogy igaza van, Gustav nem értett a számokhoz. És Auguste sem konyított az ilyesmihez, soha nem tanulta meg, hogyan kell pontosan vezetni a kiadásokat, a bevételeket, hiszen korábban szobalány volt a villában. Sőt hetente háromszor még most is ott dolgozott egy-egy fél napot, hogy megéljenek valahogy. Nehezen viselte, mert ilyenkor minden pluszmunkát az ő nyakába sóztak, olyasmit is, ami nem tartozott egy szobalány feladatai közé, mint például fát hordani a konyhai tűzhelyhez vagy felmosni a padlót. Mivel a gyermekét decemberre várta, már most azon aggódott, mennyire megcsappan majd a bevételük karácsony táján, ha nem jöhet dolgozni.

– Ínséges idők ezek – mondta rosszkedvűen. – Ma harmincezer márka a kenyér, holnap már százezer, és ki tudja, mennyi lesz a jövő héten. Ki akar még virágra költeni? És üveg is kellene az új melegágyakhoz. Legjobb lenne persze egy rendes nagy üvegház. De honnan vegyük rá a pénzt? Most nem lehet félretenni. Amit ma megkeresel, holnapra már nem ér semmit.

Fanny Brunnenmayer megértően bólogatott, és odatolta Gustav elé az egyik tálat. Folyton éhes ez a szegény ember. Auguste legalább ehetett a villában, amikor dolgozni jött, időnként elvihetett egy kanna tejet is, vagy a szakácsné dugott oda neki egy üveg lekvárt, befőttet Lieslnek meg a két kisfiúnak. Gustav viszont megvonta a szájától a falatot, mindent meghagyott a gyerekeknek, ő meg éhen maradt.

Auguste látta, hogy a szakácsné csak jót akar, az viszont nem tetszett neki, hogy éhenkórásznak nézi a férjét. Néhány éve Auguste még nagy hangon hirdette, hogy a szobalányok és inasok ideje lejárt, hamarosan nem lesznek már cselédek a házaknál, ezért Gustav felmond a villában, és saját vállalkozásba kezd. Idővel azonban sajnos kiderült, hogy még mindig jó dolog alkalmazásban állni a villában. Az embernek nem volt gondja a megélhetésére, és nem kellett aggódnia a jövő miatt.

– Sokan mindenüket elveszítették – panaszkodott tovább Auguste, talán azt gondolva, mások még nagyobb nyomorúsága feledteti a saját baját. – Sorra zárnak be a boltok Augsburgban. A MAN gyárból is sok munkást elbocsátottak, a hadseregnek nincs már szüksége fegyverre. Az alapítványoknál is nagy a baj, még az egyháziaknál is… semmit nem ér a pénzük a bankban. Hallottátok, hogy az árvaháznak sincs már egyetlen fityingje sem?

Ez friss hír volt, felkorbácsolta a kedélyeket.

– A Hét Mártír Árvaháznak? – döbbent meg Fanny Brunnenmayer. – Be kell zárniuk? És mi lesz a sok szegény kis poronttyal?

Auguste kitöltötte magának a kávéskannából a maradékot, jó adag tejszínt is csorgatott a csészéjébe.

– Annyira azért nem rossz a helyzet. A Szent Anna apácái vezetik tovább az árvaházat. Szolgálatukat csak Isten fizeti meg. A Jordan viszont nemsokára utcára kerül, mert nem lesz miből fizetni a bérét.

Maria Jordan hosszú évekig szolgált komornaként a villában, majd felmondott, és a körülmények szerencsés alakulásának köszönhetően átvehette a Hét Mártír Árvaház vezetését. De ennek most vége. Fanny Brunnenmayer nem mindig volt jó barátságban Jordannal, sokat mérgelődött amiatt, hogy kártyát vet a személyzetnek, meg folyton az állítólagos álmaival riogatja őket. Mégis sajnálta. Jordannak nem volt könnyű élete, részben a nehéz természetéből adódóan, részben mert számos sorscsapás érte, amiről viszont nem ő tehetett. De harcos lélek, bizonyára ezúttal is kimászik a bajból.

– Na, akkor hamarosan kedves látogatónk érkezik – gonoszkodott Else, aki soha nem kedvelte Jordant. – És megint vethetünk majd egy pillantást a jövőbe, mert biztosan magával hozza a kártyát is.

Julius megvetően nevetett fel. Semmire se tartotta az efféle hókuszpókuszt, ahogy ő nevezte. Ez csupán ravasz trükk arra, hogy kicsalják a hiszékeny bolondok pénzét.

– Megmondja az igazat – jegyezte meg halkan Hanna. – Ezt nem lehet elvitatni tőle. Csak az a kérdés, akarjuk-e egyáltalán tudni az igazságot. Talán jobb, ha nem ismerjük…

– Az igazságot? – nézett rá Julius lenéző arckifejezéssel. – Csak nem azt állítod, hogy ennek a csalónak bármi fogalma is van a jövőről? Azt mondja csupán, amit az emberek hallani akarnak, aztán bezsebeli a pénzüket.

Hanna a fejét ingatta, de nem mondott semmit. A szakácsné pontosan tudta, mire gondol a lány. Jordan azt jövendölte Hannának, hogy egy fekete hajú fiatalember bukkan fel az életében, akibe szerelmes lesz, de nagy bánatot okoz majd neki. Aztán be is következett, de mit bizonyít ez?

– Hát persze hogy mindig az igazat mondja a Jordan – nevetett fel Auguste. – Mind tudjuk ezt. Nem igaz, Else?

Else megremegett a fájdalomtól, mert dühében véletlenül a sajgó fogára harapott.

– Te csak akkor vagy boldog, ha rosszat mondhatsz másokra? – csattant fel aztán.

Az asztalnál ülők mind tudták, hogy Jordan már háromszor megjósolta Elsének a nagy szerelem eljövetelét. Ám ez idáig nem jött el érte a herceg fehér lovon, és a szörnyű háború csak rontott az esélyein. Alig akadt épkézláb férfi az országban.

– Nagy szerelem! – Julius lekicsinylőn megemelte a szemöldökét. – Mi a szerelem? Először meghalnának egymásért, aztán már élni sem tudnak egymással.

– Jesszus, Kronberger úr! – álmélkodott Auguste, majd gúnyos vigyorral körbenézett. – Ezt aztán szépen mondta.

– Schnitzler báró úr, akinél egykor szolgáltam, szokta mondogatni – felelte Julius, és igyekezett elrejteni a bosszúságát. – Egyébként, kedves Auguste, megengedem, hogy az egyszerűség kedvéért Juliusnak szólíts.

– Nézzenek oda… – szólalt meg Gustav, enyhe féltékenységgel a hangjában. Az inas fáradhatatlan, ámbár nem túl sikeres szoknyapecér hírében állt már a villában.

– Magára ez természetesen nem vonatkozik, Bliefert úr. Hiszen nem tartozik már a villa személyzetéhez.

Gustav elvörösödött, mert Julius újabb fájó pontjára tapintott. Rég megbánta, hogy olyan könnyelműen felmondta az állását. A nagyapja, aki egy évvel azelőtt halt meg, óva intette ettől. Melzerék egész életemben gondoskodtak rólunk – mondta az öreg. Ne légy fennhéjázó, maradj, aki vagy! Ő azonban inkább Augustéra hallgatott, és most benne van a slamasztikában.

– Úgyis csak a barátaimat szólítom a keresztnevükön – mordult fel ellenségesen. – És maga nem tartozik közéjük, Kronberger uraság!

– Most már elég legyen! – Fanny Brunnenmayer öklével az asztalra csapott. – Születésnapom van. Ma nincs veszekedés. Különben egyedül eszem meg a tortám.

Hanna még hozzátette, hogy a szakácsné nagy napján igazán szégyen az efféle kakaskodás. De nem Gustavnak címezte, csak Juliusnak.

– Igazad van, Hanna – mondta Else sírós hangon. Jobb kezét az arcára nyomta, mert csak nem akart szűnni a fájdalom. – Ha a jó Schmalzer kisasszony még itt lenne, senki nem merne így beszélni a konyhában.

Gustav csak dünnyögött valamit a bajsza alatt, de hamar lenyugodott, amikor Auguste finoman simogatni kezdte a hátát.

Julius felhúzta az orrát, szipogott kettőt, aztán biztosította a társaságot, hogy nem akart rosszat, és nem tehet arról, ha egyesek túlérzékenyek.

– Titeket hallva azt hihetné az ember, hogy ez a Schmalzer kisasszony egyenesen csodatévő erővel rendelkezett – tette még hozzá gúnyos hangon, mert nagyon bosszantotta, hogy folyton ezzel a legendás hírű házvezetőnővel példálóznak.

– Schmalzer kisasszony pontosan tudta, kivel hogyan kell bánni – szögezte le Fanny Brunnenmayer a tőle megszokott határozottsággal. – Volt tekintélye.

Julius a szájához emelte a csészéjét, de már nem volt benne kávé, úgyhogy visszatette az asztalra.

– Értem én – mondta aztán mosolyt erőltetve az arcára. – Tiszteletre méltó öreg hölgy. Kívánom, hogy még hosszú évekig élvezze a jól megérdemelt békés öregkort.

– Mindannyian ezt kívánjuk neki – bólogatott Hanna. – Az öreg nagysága rendszeresen kap tőle levelet. Azt hiszem, Schmalzer kisasszony sokat gondol ránk. A nagysága nemrég fotográfiát is tett a borítékba neki. Az unokákról.

Auguste, aki nem nagyon állhatta a házvezetőnőt, megjegyezte: végül is a Schmalzer döntött úgy, hogy elhagyja a villát. Csakis magának köszönheti, ha most honvágya van.

– És ha már itt tartunk – fordult a szakácsnéhoz –, magának is jött levele nemrég. Berlinből. Ha nem tévedek, abban a borítékban is voltak fotográfiák.

Fanny Brunnenmayer nagyon jól tudta, hová akar Auguste kilyukadni. De eszében sem volt megmutatni a fényképeket, főként mert Julius nem értené. Humbert ugyanis női ruhában lép fel egy berlini kabaréban. És úgy tűnik, óriási sikere van.

A szakácsné azt is tudta, hogyan söpörje le az asztalról a számára kellemetlen témát.

– Hanna, hozd a nagy kést meg a tortalapátot! Else! Tiszta tányérokat! És desszertvillát! Ma úgy eszünk, mint a finom uraságok. Julius, tegyen az asztalra egy tál hideg vizet, hogy belemárthassam a kést, amikor felszelem a tortát!

A csokoládéból formált apró levelekkel díszített, csupa hab tortaköltemény láttán azonnal felderültek az arcok. Minden sértődés és bosszúság feledésbe merült. Julius elővette az öngyújtóját – ajándék az előző urától –, és meggyújtotta a hat piros gyertyát, amit Hanna tűzött a tortára. Minden évtizedre egyet.

– Ez aztán a mestermű, Frau Brunnenmayer.

– Most még önmagát is túlszárnyalta.

– Kár megenni.

Fanny Brunnenmayer elégedetten szemlélte a művét, csak úgy ragyogott az arca a gyertyák ünnepi fényében.

– Fújja el a gyertyákat! – mondta Hanna. – De egy szuszra ám, különben nem teljesül a kívánsága.

Mindenki előrehajolt, hogy jól lássa a fontos műveletet. A szakácsné pedig nagy levegőt vett, és akkorát fújt, mintha nem hat, hanem hatvan gyertyát kellene eloltania. Amikor kialudtak a lángok, megtapsolták. Fanny Brunnenmayer fogta a kést és felvágta a tortát.

– Hanna kedves, add a tányérokat!

– Piskótatészta – suttogta Auguste átszellemülten. – Cseresznyepálinkába áztatott meggyel. Érzed az illatát, Gustav? És egy vastag lekvárréteg…

Áhítatos csend állt be. Hanna hozott egy kanna friss kávét, amit eddig a tűzhelyen tartott melegen. Mindenki a tortája előtt ült, és átadta magát az édes élvezetnek. Ilyen torta máskülönben csak az uraknak dukált, és kizárólag különleges alkalmakkor. Némi szerencsével az ember megkaparinthatott olykor egy kis maradékot valamelyik tányérról, vagy titokban lenyalhatta a tortalapátot a konyhában.

– Ez a pálinka jól a fejembe szállt – kuncogott Hanna.

– Pompás – hunyorított Julius kétértelmű vigyorral.

Else nem tudta önfeledten élvezni a tortát, mert az édességtől egyre jobban nyilallt a rossz foga. De azért ő sem tiltakozott, amikor a szakácsné mindenki tányérjára tett egy második szeletet is. A kínálón csak a hat kioltott gyertya maradt. Else később majd lemossa és visszateszi őket a dobozba, jól jöhetnek még, ha megint sztrájkolnak a gázgyárban, és sötétben kell ücsörögniük.

– Már elmúlt tíz – szólalt meg Auguste, miután a villájával felkapargatta az utolsó morzsákat is a tányérjáról. – Mennünk kell! Liesl jól elboldogul a két kisfiúval, de azért nem szeretem túl sokáig magára hagyni.

Gustav felhajtotta az utolsó korty kávéját, és hozta a kabátját meg Auguste köpenyét. Hidegre fordult az idő odakint. A parkban az első őszi leveleket kergette a szél, szemerkélt az eső is.

– Várjatok! – lépett oda hozzájuk a szakácsné. – Összepakoltam nektek pár dolgot. A kosarat majd holnap reggel visszahozod, Auguste.

– Áldja meg érte az Isten, Frau Brunnenmayer! – dünnyögte Gustav szégyenlősen. – És köszönjük a meghívást is.

Kissé nehézkes volt a járása, de csak azért, mert sokáig ült egy helyben. Különben remekül boldogult a műlábával – ahogy ezt mindig bizonygatta is –, és a sebhelynél is alig érzett fájdalmat. A bal lábát Verdunben hagyta. De ő még a szerencsések közé tartozott, sok bajtársa az életét áldozta a harctéren.

Else is elbúcsúzott, mondván, ideje lefeküdnie. Reggel ugyanis korán kel, hogy befűtse a kályhát az ebédlőben.

Hanna és Julius még elüldögélt egy darabig a konyhában. A kis Leóról beszélgettek, akit Hanna előző nap elkísért a barátjához, Walter Ginsberghez.

– Olyan szépen játszott a zongorán! – sóhajtott fel Hanna. – Frau Ginsberg zongoraleckéket ad neki. Azt mondja, nagyon tehetséges a fiú. Sose hallottam még ilyen gyönyörű zenét.

– Az úr tud erről? – vonta fel a szemöldökét Julius.

– Én nem mondom neki, ha nem kérdezi.

– Csak ne legyen baj belőle…

Fanny Brunnenmayer a tenyerébe hajtotta a homlokát, olyan fáradtság tört rá hirtelen. Nem csoda. Hosszú, fárasztó nap volt mögötte, meg a sok izgalom a vörös szalonban, ahol agyondicsérték.

– Mondanom kell valamit…

– Nem ér rá holnap, Hanna? Holtfáradt vagyok.

Hanna tétován hallgatott, de amikor a szakácsné rápillantott, látta rajta, hogy valamit nagyon el akar mondani.

– Na, akkor bökd ki!

Julius nagyot ásított, közben előkelően a szája elé tette a kezét.

– Csak nem mész férjhez? – ugratta.

Hanna megrázta a fejét, majd tanácstalanul az üres süteményestányérra meredt. Végül megemberelte magát, és egy szuszra kibökte.

– A nagysága azt akarja, hogy varrónő legyek a szalonjában… Még karácsony előtt meg akarja nyitni.

Fanny Brunnenmayer egy csapásra éber lett. Hanna mindig is Marie Melzer védence volt. Most tehát varrónőt akar csinálni belőle. Pedig Hanna nem is tud varrni. De ha a nagysága valamit a fejébe vesz, az úgy is lesz.

– Nézzenek oda! – csóválta a fejét Julius. – És ki segít akkor a konyhán?

Csak Auguste marad. Ő viszont nemsokára szülni fog.

– Na, itt is vannak azok a híres új idők – mordult fel a szakácsné. – Nem lesznek már cselédek, Julius. Az uraságok maguk pucolják majd a krumplit.

4

Kitty a retiküljébe csúsztatta a levelet, majd később olvassa el. Gérard úgyis mindig ugyanazt írja: rengeteg a dolga a selyemgyárban, az anyja beteg, az apjával nehezen jön ki. A nővére hamarosan másodszorra is anya lesz. Milyen jó neki. Aztán jött a szokásos esküdözés, hogy mennyire szereti az ő elbűvölő Cathérine-jét, éjjel-nappal rá gondol, és jövőre feleségül veszi.

De tavaly is ugyanezt ígérte. Az elsöprő szenvedély, amit egykor egymás iránt éreztek, szép lassan kihunyt, Kitty már nem számolt Gérard Duchamps-nal.

Különben is nagyon élvezte a szabadságot, hogy azt tehet, amit akar. Nem parancsolt neki senki, se apa, se férj, legfeljebb a bátyja próbált időnként beleszólni az életébe. Vagy Mama. De ő persze fütyült rájuk. Elhatározta, hogy imádott sógornőjét is nagyobb önállóságra biztatja. Mert véleménye szerint Marie-ból halovány kis házitündér lett, amióta megint Paul vette át a gyár irányítását. Mindannyian boldogok voltak persze, hogy a drága Paulka – egy buta kis vállsérüléstől eltekintve – épen és egészségesen hazatért végre a borzalmas háborúból. De ezért még nem kellene az édes kis Marie tehetségét parlagon hagyni. Amikor annak idején teljesen összeomlott a hírre, hogy Alfons elesett a fronton, és élni sem akart tovább, Marie volt az, aki kirángatta az apátiából, hiszen emlékeztette, milyen tehetséges festőművész.

– Nincs jogod veszni hagyni a tehetséged, amit Istentől kaptál – mondta akkor Marie.

És ugyanez igaz Marie-ra is. Az édesanyja is művész volt, ő is gyönyörűen fest és rajzol, de mindenekelőtt álomszép ruhákat tervez. Elegáns, extravagáns, merész vagy teljesen egyszerű darabokat. Kittyt gyakran kérdezték, hol varratja a ruháit.

Meg is mondta Paulnak, hogy nem zárhatja be Marie-t örökre a villába, különben elpusztul, mint egy beteg kismadár. Ő egy igazi művész.

Paul eleinte tiltakozott. Azt állította, Marie tökéletesen boldog, elégedett mint anya és feleség. De Kitty nem tágított, és csodák csodájára nemhiába rágta folyton Paul fülét. Marie megkapja a divatszalont. Milyen nagyszerű férj ez a Paulka, néha szinte sajnálta, hogy ő maga nem lehet a felesége.

De egyelőre még meglehetősen vigasztalan látványt nyújtott a ház a Karolinenstrassén. A reggeli után Kitty rábeszélte Marie-t, hogy menjenek be együtt a városba „helyszíni szemlét” tartani. Nagyszerű ötletnek tűnt. Az üres, poros kirakat és a rozoga boltajtó láttán aztán rögtön meg is bánta ezt az impulzív döntést, és próbálta menteni a menthetőt.

– Milyen csinos ez a ház! – kiáltott fel lelkesen, és átkarolta Marie vállát. – Nézd csak, három emelet van, ha a manzárdot is beleszámítjuk! És a háromszögletű oromfal a kék ég háttere előtt… hát nem csodás? A két kirakatablakot persze meg kell nagyobbítani, és középen a boltajtóra is üveglap kell. Az áll majd rajta aranyozott betűkkel: Marie divatszalonja.

Marie egyáltalán nem szörnyedt el annyira az üzlet láttán, ahogy Kitty azt feltételezte. Halk nevetéssel fogadta a sógornője izgatott fecsegését, majd azt mondta, sok itt a tennivaló, de nagyon bízik abban, hogy még karácsony előtt megnyithatnak.

– Hát persze… mindenképpen. A legjobb lenne december elején. Akkor még a karácsonyfák alá kerülhetnének a kreációid.

De mindketten pontosan tudták, hogy nem lesz könnyű – mert ha ez így megy tovább a rémes inflációval, nem sok ajándékot tehetnek az emberek a fa alá. Ők még egészen jó helyzetben vannak, de Henni mesélte, hogy sok osztálytársa rongyos ruhában jár, és alig kerül náluk meleg étel az asztalra. Kitty erre összepakolta Henni régi ruháit, amiket már nem hordott, és odaadta Hannának, hogy vigye el a Szent Annába. Az apácák majd szétosztják a rászoruló családok között.

– Menjünk be! – Marie elővette a Paultól kapott kulcsokat.

– De óvatosan. Biztosan csupa kosz minden.

Kittynek igaza volt. Az egykori porcelánbolt eléggé lehangoló látványt nyújtott. Enyv, poros kartondobozok, régi padlóviasz áporodott szaga csapta meg az orrukat, amikor beléptek. Marie felkattintotta a villanykapcsolót, de a mennyezeti lámpa nem világított.

– Jesszus – nézett körül. – Először is mindent ki kell dobni innen.

Kitty fintorogva végighúzta az ujját az egyik pulton, majd belerajzolta a porba: Marie divatszalonja.

– Hát, ezek a bútorok tényleg csak tűzifának jók. Csupa vacak, rozoga holmi… De hátul azt a kis kamrát össze lehetne nyitni az üzlettérrel. Van még több helyiség is?

Marie benyitott egy ajtón. Régi, ócska íróasztalt látott, néhány széket, a falak mentén irattartókkal és kartondobozokkal teli polcokat.

– Nyilván ez volt az irodájuk – mondta Kitty. – Be van kötve a telefon is. Legalább erre nem lesz gondod. De nézd azt a rengeteg pókhálót a plafonon! Évek óta ott lóghatnak. Vajon egerek is vannak?

– Valószínűleg igen.

Kitty az ajkába harapott. Ez butaság volt. Miért kell mindig meggondolatlanul fecsegnie? Egerek! Hát persze hogy vannak itt egerek, de minek felhívni erre Marie figyelmét?

– Sokkal nagyobb, mint gondoltam – kiabált Marie valahonnan hátulról, ahol további helyiségeket fedezett fel.

A ház hátsó frontjához még egy kis télikert is csatlakozott, elbűvölő, csupa üveg konstrukció szépen ívelt, díszes vasvázzal. Sok helyen sajnos már repedezett a gitt, legfelül két üvegtábla ki is esett a keretéből, az üvegcserepek a földön hevertek.

– Itt sürgősen tenni kell valamit – mondta Marie. – Kár lenne veszni hagyni ezt a gyönyörű kis építményt.

Egy darab újságpapírral Kitty kerek lyukat törölt az egyik poros üvegtáblára, és belesett. Az apró kertet teljesen benőtte a gaz.

– Micsoda vadon, ide Gustav kell…

Hirtelen elnémult, mert mintha lépteket hallott volna. Ijedten néztek össze Marie-val.

– Nem zártad be az ajtót mögöttünk? – kérdezte Kitty suttogva.

– Eszembe sem jutott…

Kalapáló szívvel, dermedten álltak és hallgatóztak. A léptek egyre közeledtek, aztán a hívatlan látogató tüsszentett egyet, és megállt, hogy kifújja az orrát.

– Frau Melzer! Marie! Merre van? Én vagyok az…

– Klippi! – kiáltott fel Kitty szemrehányóan. – Halálra rémített bennünket. Már azt hittük, gyilkos ólálkodik itt.

Ernst von Klippstein őszintén sajnálkozott, nem gondolt bele, hogy esetleg megijesztheti őket.

– Véletlenül éppen itt hajtottam el autóval, láttam a hölgyeket bejönni, és eszembe jutott, hogy talán segítségükre lehetek.

Kurta, katonás meghajlással adott nyomatékot a szavainak. Bár jó ideje Augsburgban élt már, viselkedésében Ernst von Klippstein örökre az a porosz tiszt maradt, aki egykor volt.

– Nos – gondolkodott el Marie mosolyogva –, ha már itt van, felkísérhet minket az emeletre. De figyelmeztetem, amint Kitty megpillant egy pókot, azon nyomban elájul.

– Én? – háborodott fel Kitty. – Hogy mondhatsz ilyen butaságot, Marie? Nem félek se a pókoktól, se a darazsaktól, se a hangyáktól. Még a szúnyogoktól sem. Legfeljebb az egerektől. De tőlük is csak akkor, ha hirtelen átszaladnak előttem.

Klippstein komoly képet vágva biztosította őket, ha bármelyikük el találna ájulni, ő majd elkapja, és a karjában viszi vissza a villába.

– Na, akkor felmerészkedhetünk – nevetett Marie.

Az első emeleten Müllerék korábban árut raktároztak, most üres ládák, dobozok álltak mindenütt. Két kisebb szobát időnként diákoknak adtak ki, azokban ott maradtak ágyak, mellettük néhány ócska bútor. Lehangoló, szomorú látványt nyújtott az egész. A másodikon két kisebb lakást alakítottak ki, az egyikben az öreg házaspár lakott, a másik most üresen állt. A korábbi lakók már elköltöztek.

– Egy orvos élt itt a családjával – mondta a jól értesült Klippi. – A háború előtt a városi kórházban dolgozott, majd katonaorvosként az orosz frontra küldték, onnan aztán nem jött haza. A felesége varrásból próbálja eltartani magát és a két kisfiát. Nem tudta fizetni a lakbért, most valahol az alsóvárosban él.

– Ez az átkozott, értelmetlen háború – csóválta a fejét Marie. – Csak nem Paul mondott fel neki?

Klippstein nemet intett. Müllerék tették ki, még mielőtt eladták a házat.

Miután újra lementek a földszintre, Kitty látta, hogy Marie egy kis vigasztalásra szorul.

– Jézusom, Marie! Ne vágj már ilyen bánatos képet! Ilyen az élet, egyszer fent, egyszer lent… Mi lenne, ha felvennéd az asszonyt varrónőnek? Ezzel segíthetnél neki, nem igaz?

Marie arca kicsit felderült.

– Ez nagyon jó ötlet, Kitty… Tényleg felvehetném. Feltéve persze, hogy valóban jól tud varrni.

– Olyan jól biztosan, mint Hanna.

– Hannát én tanítom meg mindenre. Szerintem sokkal többre képes, mint a mosogatás vagy a tésztadagasztás. És ha ügyes varrónő válik belőle, el tudja majd tartani magát.

– Jól van, jól van, te drága jótét lélek, tudom, mindig azon igyekszel, hogy jobbá tedd az emberek életét. Legyen akkor varrónő Hannából. Toronyórát lánccal nem kéne venned neki?

– Jaj, Kitty!

De azért Marie is elnevette magát, ahogy Klippstein és Kitty is. Mindhármuknak jót tett egy kis nevetés, hirtelen eltűnt a nyomasztó hangulat, ami a reménytelenül ütött-kopott belső tér láttán tört rájuk. Kitty felvetette, hogy az üzletben álló két öreg, faragott lábú faasztalt fehérre kellene festeni. Jól mutatnának az eladótérben.

– A fal pedig ne hófehér legyen, hanem krémszínű. Az sokkal elegánsabb. Krémfehér és arany, az egyszerűen fenséges. Előkelő környezetben kétszeres árat kérhetsz a ruháidért.

– Ó, Kitty! – sóhajtott fel Marie, körülpillantva a sivár üzlethelyiségben. – Ki vesz ilyen nehéz időkben egyedi tervezésű drága ruhákat?

– Ó, én egész listát tudnék adni azokról a hölgyekről, akik egy szekrényre való drága ruhát engedhetnek meg maguknak – mondott ellent finoman Ernst von Klippstein. – Hinnie kell a tervében, Marie. Biztos vagyok benne, hogy sikeres lesz.

Vajon csak azért mondja, hogy bátorságot öntsön Marie-ba? Kitty jól tudta, hogy szegény Klippi reménytelenül szerelmes belé, hiába tudja, hogy semmi esélye.

– Csak… Paul annyi pénzt áldoz erre a szalonra. A felújítás. A berendezés. Aztán be kell szerezni az anyagokat. Fizetni kell a varrónőket… Szédül a fejem, ha belegondolok, mennyi minden…

Kitty a szemét forgatta. Micsoda beszéd ez?

A háború utolsó évében Marie vezette a textilgyárat, ügyfelekkel tárgyalt, üzleteket kötött, elérte, hogy átálljanak a papírszövet gyártására… Most meg fél megnyitni egy icipici divatszalont?

– Higgye el, Marie – bizonygatta Ernst von Klippstein kitartóan –, ez a legjobb, amit Paul a pénzével tehet! Invesztálni – ez a varázsszó a mai időkben. Aki csak ül a pénzén, az már veszített is.

Marie hálás pillantást vetett Klippsteinra, amit a férfi boldog mosollyal nyugtázott. Kitty biztos volt benne, hogy a jó Klippi hónapokon át merít majd erőt ebből a pillanatból.

– Visszavihetem a hölgyeket a villába? Vagy máshová szeretnének menni? A kocsim kint áll a bolt előtt.

Klippstein jó ideje egy Opel Torpedo büszke tulajdonosa volt, használtan vette az autót. Elsősorban praktikus okok vezérelték, ő Paullal ellentétben nem volt az automobilok megszállottja. A szülei birtokán nőtt fel, és a lovakért rajongott, a háborús sebesüléséig remek lovas volt, ezután kénytelen volt szögre akasztani a lovaglócsizmát. Ritkán beszélt róla, hogy még mindig vannak fájdalmai, nehezére esett a járás. Autóval kényelmesebben közlekedett a városban.

Marie visszautasította az ajánlatot, mondván, vásárolniuk kell még ezt-azt, később majd villamossal mennek haza.

– Akkor legyen szép napjuk, hölgyeim!

Amíg Marie gondosan bezárta a boltot, Kitty az elhajtó Klippstein után nézett. Tulajdonképpen egészen jóképű férfi, egyedülálló, egy újra virágzó textilgyár társtulajdonosa és autója is van. Erre szokták mondani, hogy jó parti.

– Mit keres Klippi ilyenkor a városban? – kérdezte aztán. – Nem a sötét irodájában kellene ülnie odaát a gyárban?

Marie megrángatta párszor a kilincset, hogy lássa, jól bezárta-e az ajtót.

– Talán a fiának akar ajándékot venni – felelte. – Nemsokára itt a születésnapja. Azt hiszem, most lesz kilencéves.

– Csakugyan… az elvált feleségével él, hogy is hívják… Mindegy is. A fiú örökli majd a családi birtokot. Szegény Klippi. Rossz lehet, hogy nem látja felnőni a fiát.

– Adele. Ez a volt felesége neve.

– Tényleg. Adele. Szörnyű egy nőszemély. Jó, hogy Klippi megszabadult tőle… Jézusom, most meg eleredt az eső. És nincs esernyőm.

Marie viszont előrelátóan magával hozta a fekete ernyőt, ami egykor Johann Melzeré volt. A hatalmas esernyő alatt átsiettek a kávé- és csemegeboltba, vettek fél kiló kávét, egy zacskó kockacukrot, majd beálltak a villamosmegállóba.

– Klippi autójában sokkal kényelmesebb lett volna… – jegyezte meg Kitty bosszúsan.

– Mindenesetre szárazabb – bólintott Marie. Már sajnálta, hogy nem fogadta el a férfi ajánlatát.

Jó ideig várakoztak, de mivel csak nem jött a villamosuk, úgy döntöttek, lovas bérkocsival mennek haza. Nem hiányzott, hogy a nyirkos időben meghűljenek.

Majoránnával és hagymával sülő hús illata töltötte be az előcsarnokot, a szakácsné már javában készítette az ebédet. Else néhány napja gyengélkedett, így Julius fogadta az ajtóban a hazatérő hölgyeket. Elvette a nedves kabátokat, kalapokat, és már száraz cipőt is kikészített nekik. Az átázott utcai lábbeliket majd a mosókonyhába viszi, újságpapírra teszi, ott megszáradhatnak. Később különleges kencével dörzsöli be őket, aminek az összetételét csak ő ismeri, ettől a bőr puhává válik, és úgy néz ki, mintha új lenne.

– A nagyságos asszony a vörös szalonban várja önt.

Julius Marie-hoz intézte a szavait, de Kitty, aki sejtette, miről lesz szó, eltökélte, hogy nem hagyja egyedül beszélni Mamával, aki ahogy öregszik, egyre furcsábban viselkedik. Nem halad a korral, bár nem csoda, hiszen a drága Mama már a hatvanas évei közepén jár.

Alicia Melzer az ablaknál állva várta a menyét. Innen belátta a villához vezető széles utat és a park nagy részét is. Amikor Marie után Kitty is belépett a szalonba, Alicia a homlokát ráncolta.

– Henni már keresett, Kitty. Talán jobb lenne, ha felmennél hozzá.

– Ó, Hanna majd foglalkozik vele.

Alicia csüggedten felsóhajtott. Fölösleges lenne erősködnie, Kitty csak még inkább megmakacsolná magát.

– Van egy kis megbeszélnivalóm Marie-val.

Kitty letelepedett az egyik fotelba, és az anyjára mosolygott. Marie is helyet foglalt, ő nem mosolygott. Alicia a kanapéra ült.

– Ma a tudomásomra jutott, hogy Leo kétszer is meglátogatta Ginsbergéket. Egy jó ismerősöm, Frau Sontheim látta őt Hannával. Kérdőre vontam a lányt, aki beismerte, hogy ő kísérte oda a fiút. Ráadásul – és ezt különösképp aggasztónak találom – Leo zongoraleckéket vesz.

Egy pillanatra elhallgatott, levegő után kapkodott, annyira felizgatta magát. Az utóbbi időben egyre gyakrabban küszködött légszomjjal.

– Hanna csak azt tette, amire utasítottam, Mama – mondta Marie halkan, de határozottan. – A zongoraleckékről viszont nem tudtam. Sajnálatos ugyan, hogy Leo a hátunk mögött teszi, de abban nem találok semmi kivetnivalót, ha egy gyerek meg akar tanulni zongorázni.

– Nagyon jól tudod, Marie – vetette ellen Alicia rögtön –, hogy Paulnak ez nagyon nem tetszik. Milyen kár, hogy ebben nem állsz a férjed mellé.

– Ez a dolog inkább Paulkára és Marie-ra tartozik, nem gondolod, Mama? – szólt közbe Kitty. – És amennyiben kíváncsi valaki az én véleményemre: minél határozottabban próbáljátok eltiltani a fiút a zongorázástól, annál inkább ragaszkodik majd hozzá.

Alicia lesújtó pillantása nem hagyott kétséget afelől, hogy fikarcnyit sem érdekli Kitty véleménye. És mivel Marie makacsul hallgatott, rátért a következő pontra.

– Úgy tűnik, már el van döntve, hogy Hanna ezentúl nem a villában dolgozik. Engem sajnos senki nem kérdezett meg erről, de nem akarok érzékenykedni. Hanna a kezdeti nehézségek után egészen jól bevált konyhalányként, és más feladatokat is rá lehetett bízni, főként a gyerekek körül. Ha most itt hagy minket, elveszítünk egy jó munkaerőt.

– Teljesen igazad van, Mama – sietett egyetérteni Marie. – Véleményem szerint nem csak a konyhába kell felvennünk valakit, a gyerekek mellé is keresnünk kell egy megbízható személyt…

– Ó, mennyire örülök, hogy egyetértünk ebben! – szakította félbe Alicia felélénkülve. Egyszeriben eltűnt az arcáról a bosszús, elégedetlenkedő kifejezés, még el is mosolyodott. Amióta tavasszal felmondott a nevelőnő, Alicia folyvást arról győzködte Marie-t, hogy kell a gyerekek mellé egy erőskezű személy, aki felügyel rájuk, de Marie eddig hallani sem akart róla. Egyik gyerek sem szerette a szigorú nevelőnőt, szinte felszabadultak, amikor elment tőlük.

– A konyhára felvehetnénk Gertie-t – jutott Kitty eszébe. – Korábban Lisánál szolgált a Bismarckstrassén, vicces lány. Azt hiszem, később egy darabig Kochendorféknál volt alkalmazásban, de nem szerette a helyét.

– Nos – válaszolt Alicia kimérten –, majd a cselédközvetítő irodához fordulunk, munkát kereső fiatal lányokból szerencsére nincs hiány.

Kitty mosolyogva bólintott, de magában eltökélte, hogy utánajár, hol van most Gertie. Nem kell semmit a véletlenre bízni.

Megszólalt az ebédre hívó gong, ami azt jelentette, hogy Paul hazaérkezett a gyárból, és Julius már az ételliftnél vár, hogy felszolgálja az ételt. Sietős léptek hallatszottak a folyosóról, Hanna szaladt fel a gyerekekért.

Marie már indult volna, hogy anyai tekintélyét bevetve segítsen Hannának leterelni a gyerekeket, amikor Alicia újra megszólalt:

– A nevelőnőt illetően van is egy jó családból való jelöltem, aki kitűnő neveltetésben részesült és igen megértően bánik a gyerekekkel.

Kitty rosszat sejtett, Mama elképzelése a jó neveltetésről meglehetősen idejétmúlt volt.

– És ki lenne ez a kiváló hölgy?

– Ó, ti is jól ismeritek – mondta Alicia derűsen. – Serafina von Dobern, született Sontheim. Lisa legjobb barátnője.

Olyan arcot vágott hozzá, mintha valami csodálatos karácsonyi ajándékot nyújtana át nekik.

Kitty elszörnyedt. Lisa barátnői mind kétszínű, beképzelt libák, de Serafina közülük is a legrosszabb. Álnok kígyó. Szemet vetett Paulra is, végül aztán hozzáment Dobern őrnagyhoz, hogy – a rossz nyelvek szerint – legyen, aki eltartsa. De szegény Dobern elesett Verdunnél.

– Ez nem jó ötlet, Mama.

Alicia magyarázni kezdte, hogy szegény Serafina anyagi gondokkal küzd, amióta a férje hősi halált halt, és sajnos az édesanyja sem tudja segíteni. Lisa számolt be az egyik levelében a barátnője szomorú helyzetéről.

Hát persze, Lisa, gondolta Kitty bosszúsan. Ez rá vall. A nyakunkba akarja varrni az idegesítő barátnőjét.

– Szó sem lehet róla, Mama! – jelentette ki határozottan. – Egyetlen percre sem bíznám erre a nőszemélyre az én Hennimet.

Alicia hallgatott. Ő nyilvánvalóan más véleményen volt.

5

1923 novembere, Pomeránia, Kolberg-Körlin

Elisabeth fázósan felhúzta a vállát, szorosan összefogta a kabátja szőrmegallérját. Bár a bundát vette volna fel inkább! A régimódi batár bakján ülve majd megfagyott a jeges szélben. Legszívesebben bevackolta volna magát hátra a kosarak és dobozok közé, de Elvira néni szerint azért itt rögtön megszólnák az emberek. Hihetetlen, milyen kedélyesen üldögél mellette a nagynénje, csak fecseg, nevetgél, a nyelvével csettintgetve nógatja Jossit, a lovat. Hogy nem fagynak le a gyeplőt tartó ujjai? Még kesztyűt sem visel.

– Látod ott a távolban az öreg fatemplomot Gervinben? – Elvira néni az állával előrebökve mutatta, merre nézzen Elisabeth. – Évekkel ezelőtt szilveszter éjszakáján magát a Gonoszt látták ott. A templom körül ólálkodott a beste lélek. Koromfekete volt, ocsmány képű.

Elisabeth összehúzott szemmel kémlelte a messzeséget, ahol a falucska házai fölé emelkedett a favázas templom. Ők Kolbergből tartottak hazafelé a Maydorn-birtokra, ami szerencsére nem volt már messze. Még csak délután öt óra múlt, de az ég, az éjszaka közeledtét sejtetve, ólomszürkén borult a táj fölé.

– Teljesen fekete volt? Hogy láthatták akkor a sötétben?

Elvira sértődötten felhorkant. Nem szerette, ha megkérdőjelezik a kísértethistóriáit. Kizökkentette, ha magyarázkodnia kellett, ilyenkor nagyon mogorva lett. Elisabeth még mindig nem tudta eldönteni, vajon a nagynénje csak kitalálja ezeket a történeteket, hogy riogassa a hallgatóságát, vagy tényleg hisz bennük.

– Telihold volt, Lisa. Így aztán mindenki jól látta az ijesztő alakot. Sántított a bal lábára, és az nem emberi láb volt, hanem… lóláb.

Elisabeth szívesen közbevetette volna, hogy az ördögöt általában kecskelábúnak szokták nevezni, de végül inkább nem szólt semmit. A homlokába húzta a kendőjét, és magában átkozta a kátyúval teli utat. Úgy zötykölődött a batár, hogy hangosan csörömpöltek hátul az üvegek. És a kezét sem tudta zsebre dugni, mert két kézzel kellett kapaszkodnia, nehogy leessen a bakról. Pedig majd lefagytak az ujjai.

– A gyufát elfelejtettük, Elvira néni!

– Ó, hogy az a… – szitkozódott a néni. – Hát nem mondtam neked még ma reggel is, hogy el ne felejtsük? Már csak három doboz maradt, az meg gyorsan elfogy.

Rövidebbre fogta a gyeplőt, mert a ló egyre gyorsabban ügetett, ahogy érezte, hogy közel az istálló.

– Nem is lenne olyan nagy a baj, ha ez a Winkler nem használna el annyi gyufát meg lámpaolajat. Hát normális dolog az, hogy egy egészséges férfi fél éjszakán át a könyvtárban gubbaszt és a könyveket bújja? Én mondom, valami baj van vele. Nem a teste beteg, hanem a lelke. És mindig olyan simulékony, túl készséges. Mindegy, mit mond az ember, ő csak mosolyog, mint nyúl a vadalmára.

– Mi a rossz abban, hogy jó a modora?

– Pipogya alak. Soha nem mondja ki, amit gondol. Elrejti az érzéseit, de én tudom, mi munkál benne.

– Most már elég, nénikém…

– Nem akarod hallani? Akkor is kimondom. Utánad epekedik a finom modorú könyvmoly. Tudni sem akarom, miket álmodhat éjszakánként, biztosan furcsa dolgokat.

Elisabeth csak magában mérgelődött. Ami a technikai fejlődést illeti, a birtok mérföldekkel visszamaradt, nem volt elektromos áram, se gáz, esténként a jó öreg petróleumlámpa fényénél ültek, télen pedig a tyúkokkal mentek aludni. Szegény Sebastiannak – aki folyton ír valamit – nincs könnyű dolga, ráadásul még a szeme is rossz. De az írásai gyönyörűek, főként azok, amelyek Pomerániáról, a vidékről, az itt élő emberekről szólnak. Összeállított egy könyvecskét is a régi népszokásokról, mondákról. Volt benne szó a húsvéti vízről, a viharlovasról, a szilaj vadászatról, amely hideg novemberi éjszakákon szinte szélvészként söpör végig az erdőkön. Ilyenkor jobb, ha vigyáz magára az ember. Elisabeth minden írását átnézte, ceruzával apró javításokat, megjegyzéseket írt a lapok szélére, később segített ezeket letisztázni. A férfi nélkülözhetetlen támaszának nevezte. Sőt a múzsájának. Ő a fény, amely átsegíti a sötét napokon. Az őrangyala. Igen, ezt gyakorta mondogatta. „Maga az én őrangyalom, Frau Hagemann. Egy jóságos angyal, akit az ég küldött hozzám.”

Hát, igen, Elvira néninek bizonyos dolgokban igaza van. A könyvtáros úr nem valami bátor ember. Sosem lépi át a saját árnyékát. Csak mosolyog, megtörli a szemüvegét, és közben úgy néz, mint egy szomorú kiskutya.

Végre feltűnt a göröngyös út végén az uradalom, Elisabeth fellélegzett. Gyönyörű birtok volt, több száz hektár szántó, legelők, erdők tartoztak hozzá. Az épületeket nyáron dús lombú tölgyek és bükkfák rejtették el a szem elől, mostanra azonban már lehullottak a levelek, a kopasz fák között átsejlettek a cseréptetők, téglafalak – pajták, kocsiszín, az istállók hosszú épülete és a zsúpfedelű cselédház, ahol a napszámosok és a birtok személyzete lakott. Kicsit távolabb állt a kétszintes, klasszicista stílusban épült udvarház, közepén oszlopos, háromszögű oromzattal. A falakat repkény futotta be, csak a főbejárat két oldalára ültettek futórózsát, ami mostanra már rég elvirágzott.

– Látom, Riccarda megint jól befűtött. Kétszer annyi fát tüzelünk el, amióta itt vagytok. De nem bánom, örülök, hogy legalább nem vagyok már egyedül.

A kúria kéményéből tényleg sűrű, szürke füst gomolygott, valószínűleg a földszinti lakószoba nagy cserépkályhájából jött. Amint beköszöntött a hideg idő, Riccarda von Hagemann könnyen meghűlt. A cselédlánynak több forró vizes palackot is az ágyába kellett tennie, különben képtelen volt elaludni. Elisabeth eleinte tartott attól, hogy heves vitákra kerül majd sor az anyósa és a nagynénje között, hiszen mindkettő akaratos, önfejű teremtés. Legnagyobb meglepetésére azonban jól kijöttek egymással. Talán Elvira néni szívélyes, szókimondó lényének köszönhetően. Ezzel kezdettől kifogta a szelet Riccarda vitorlájából. Mindenesetre gyorsan felosztották a felségterületeket: Riccarda felügyelte a cselédséget és a konyhát, Elvira intézte a bevásárlást, a beszerzéseket, különben pedig a lovak és a kutyák iránti szenvedélyének hódolt. Elisabeth is hamar világossá tette, hogy bizonyos dolgokba nem enged beleszólást, például a háztartási költségvetésbe. Ha nagyobb vendégséget rendeztek, azt is ő szervezte meg. Továbbá a könyvtárat és a könyvtárost érintő ügyekben is egyedül ő dönthetett. Sebastian Winkler három éve állt alkalmazásban a birtokon, ami Elvira néni szerint – ahogy nemegyszer hangoztatta is – fölösleges pénzkidobás.

Miután behajtottak a batárral a tágas udvarra, Elisabeth orrát azonnal megcsapta a gőzölgő tehéntrágya orrfacsaró bűze. Leschik már szaladt is, hogy kifogja a lovat. A lengyel istállófiú gyerekkora óta sántított, csúnyán megrúgta egy igásló, és valószínűleg eltört a medencecsontja. De akkoriban nem sok hűhót csaptak az ilyesmi körül, a csont újra összeforrt, de a fiú sánta maradt.

– Az úr visszajött már? – kérdezte Elisabeth, miután elgémberedett tagokkal lekászálódott a kocsiról.

– Nem, nagyságos asszony. Még kint van az erdőben. Ma van a faárusítás, eltarthat egy darabig.

Leschik lesegítette a kocsiról Elvirát is, aki utasította, hogy zabot ne adjon Jossinak, különben nagyon elhízik. Elvira gyerekkora óta lovagolt, rajongott a lovakért és a kutyákért. A rossz nyelvek szerint Rudolf von Maydorn udvarlását is csak azért fogadta szívesen annak idején, mert több mint húsz trakehneni lovat tartott a birtokán. De ez persze ostoba szóbeszéd – Elisabeth tudta, hogy Rudolf bácsi és Elvira néni nagyon szerette egymást. Mindegyikük a maga módján.

– Garasoskodó alak a férjed – hunyorított Elvira Elisabethre. – Az én jó Rudolfom bezzeg mindig csak egy emberét küldte, hogy eladja a fát…

Aki aztán szépen zsebre vágta a bevétel jó részét, gondolta Elisabeth. Ezért nem volt soha elég pénz a ház felújítására. Ha pedig volt valamennyi, azt Rudolf bácsi rögtön portóira és burgundira költötte.

Elisabeth sietve bement a házba, hogy felmelegedjen a nagy cserépkályhánál a fogadószobában, és igyon egy csésze forró teát. A kályha melletti karosszékben Christian von Hagemann üldögélt gyapjú házikabátban és posztópapucsban, a kezében ott volt az újság, ő azonban békésen szundikált. Elisabeth vigyázva, nehogy zajt csapjon, levette a melegítőről a teáskannát, töltött magának egy csészével, cukrot tett bele és megkavarta. Az öreg Hagemann meg sem rezzent. Az elmúlt három év során jó pár kilót felszedett, szerette a laktató ételeket meg a jó borokat. Nem nyomasztotta már a pénztelenség, élvezte a vidéki életet, a fiára és a ház asszonyaira hagyott mindent, kizárólag a maga kényelmével törődött.

Elisabeth hátát a zöld cserépkályhához nyomva szürcsölgette a forró teát, és közben arra gondolt, vacsoráig van még egy kis ideje, hogy benézzen a könyvtárba. Az anyósa biztosan a konyhában van, Elvira nénivel és a szakácsnéval pakolják el azt a sok mindent, amit a városból hoztak: fűszereket, egy-egy kis zsák sót, cukrot, rizst, szárazborsót, mosószódát, glicerint, cipőpasztát, ecetet, még csokoládét, marcipánt, két üveg rumot és néhány palack vörösbort is vettek. Elisabeth bement a fodrászüzletbe is, miközben Elvira néni az egyik ismerősével csevegett, és vásárolt magának egy parfümöt. A kis halványkék üveget rögtön a retiküljébe csúsztatta. Nehéz, virágos illat – egyetlen csepp elég volt belőle a füle mögé. Rémes, hogy Serafinának még annyi pénze sincs, hogy egyszer-egyszer küldjön Augsburgból egy rúzst, púdert vagy valami izgató parfümöt. Kittytől vagy Marie-tól nem szívesen kért volna ilyesmit, mert rögtön tudnák, kit akar elcsábítani ezzel. Mamától meg aztán pláne nem.

A parfüm illata olyan erős volt, hogy szinte már közönségesnek érezte. Úgy döntött, gyorsan felszalad a fürdőszobába, és megpróbálja lemosni, különben még ki tudja, mit gondolna róla Sebastian. Óvatosan, nehogy felébressze az apósát, letette az üres csészét és lábujjhegyen kiment a szobából. A folyosón megborzongott a hidegtől. Miért is nem jutott eszébe, hogy a vállára terítsen egy kendőt? A régi falépcső rettenetesen nyikorgott, nem sokat segített a futószőnyeg sem, amit két éve tetetett fel a lépcsőfokokra. Magában megint a nagybátyja nemtörődömségén bosszankodott, hogy ennyire elhanyagolta ezt a szép régi házat. Még dupla ablakok sem voltak, telente filcből összesodort vastag hurkákat tettek a párkányra a huzat ellen, és nézték, ahogy a jégvirágok belepik az üvegtáblákat.

Rudolf bácsi egyetlen luxust engedett meg magának a házban – a fürdőszobát. A falakat fehér csempe borította, a kád karmos oroszlánlábakon állt, valódi porcelánból volt a mosdó és a vécécsésze, fehérre lakkozott lehajtható fedéllel. Elisabeth benedvesített egy mosdókesztyűt, és megpróbált megszabadulni az erős parfümillattól. De hiába. Még intenzívebben érezte az illatot. Kár volt pénzt kidobni erre a szagos vízre. Nagyot sóhajtott, és megigazította a haját. Újra megnövesztette, és a régi szokás szerint feltűzve viselte – vidéken még a nemes kisasszonyok sem hordtak bubifrizurát. És Sebastian sem volt elragadtatva az új móditól. Szocialista létére bizonyos dolgokban kimondottan maradi volt.