Vona Gábor

Míg a halál el nem áraszt

Budapest, 2020

© Vona Gábor, 2020

Második kiadás

Felelős kiadó: a Vlog Influence Kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Bodnár Dávid

Korrektúra: Kis Roberta

Tördelés: Laboncz Edina, gregzi

Borító: thyillustration

ISBN 978-615-01-2053-9

A fiamnak,

hogy megértse, miért szorongunk

Előszó a második kiadáshoz

Az ijesztő borító és a fenyegető cím ellenére ez a könyv nem a halálról szól, hanem az életről. A kedves Olvasó egy terápiás írást tart a kezében. Az én személyes önterápiám esszenciáját. Egy születésemtől fogva sejtett, fiatal felnőttként megértett, tizenöt évig folyamatosan hordott, állandóan csiszolgatott, rendre áthúzott, majd újraírt gondolati építményt a halálszorongás és a kultúra kapcsolatáról. Talán azt az alcímet is adhattam volna a könyvnek: Egy hiper-halálszorongó elmélete az emberi kultúráról. (Végül nem lett alcíme a kötetnek, és már nem is igazán emlékszem, hogy miért.)

A halálszorongást hajlamosak vagyunk összekeverni a halálfélelemmel, ezért az írás megjelenése óta rendre kapok kedves és bátorító üzeneteket, melyek igyekeznek erőt és tanácsot adni nekem, hogyan nem kell az elmúlástól ennyire félni. Ezt természetesen köszönöm, jólesik a törődés, de én nem hiper-halálfélő, hanem hiper-halálszorongó vagyok. Ez pedig nem ugyanaz. Amikor valaki azt írja, márpedig ő nem fél a haláltól, az egyáltalán nem azt jelenti, nem szorong tőle. Sőt! Ez a könyv pontosan azt állítja: a halálszorongás nem valami egyedi mentális-pszichés probléma, hanem minden ember abnormalitása. Az az általános abnormalitás, amely egyben fajunk normalitása, speciális megkülönböztető jegye, ami valójában emberré tesz bennünket. Ez az, amiben egyetlen más élőlény sem osztozik velünk. A Föld teremtményei közül nagyon sok érez félelmet, de a halálszorongás csak a miénk. Az emberi faj minden egyedére jellemző, velünk született és tudattalan probléma, az evolúció azon zsákutcája, amelyből az ember nem tud kitolatni, ezért igyekszik belakni azt; ezt a kísérletet hívjuk kultúrának.

Nyilván bíztam abban, hogy ez a kötet megtalálja majd az értő táborát, de abban csak nagyon halványan reménykedtem, hogy e tábor annyira széles, hogy második kiadásra is szükség lesz. A következő oldalakon azt igyekszem bebizonyítani a legkülönfélébb területeken átkalauzolva az olvasót, hogy közösségileg a történelem kezdeteitől, egyénileg pedig a születésünktől fogva mindannyian terápiára szorulunk. Ez maga a kultúra, amelyet, ha annak idején nem találunk fel, már nem létezne emberiség, és ezt a kötetet sem tudtam volna megírni. Felfogható úgy is ez a könyv, mint segélykiáltás a kultúráért, az emberért, amely a szemünk láttára látszik elveszni. Meggyőződésem szerint a 21. században nem a klímaváltozás, a migráció, a demokrácia válsága vagy a digitális forradalom veszélyezteti leginkább az emberiség fennmaradását, hanem a kultúravesztés. Az előbbiek nagyobb részt az utóbbiból következnek. A kultúra ugyanis, ha jól működik, terápiás, ha rosszul működik, toxikus hatású is lehet. Itt nem csupán a pszichoanalitikusok által vizsgált szuperegó elnyomó természetére utalok, mert a kultúra nem csak azzal neurotizálhat bennünket, ha elnyom valamit a természetünkből, hanem azzal is, ha felszabadít. A lényeg nem az, hogy elnyomjunk, de nem is az, hogy felszabadítsunk, hanem, hogy ezeket megfelelő módon adagolva kezeljük a bennünket legbelülről bénító ősszorongást. Hogy a kulturális háló ne a fogvatartónk, ne is a cserbenhagyónk legyen, hanem védelmet adjon.

Ha nincs valódi kultúránk, akkor az emberiségen eluralkodik a halálszorongás, megbénul a gondolkodási és cselekvési képessége, önmaga és a világ ellen fordul. Talán nem ezt tapasztaljuk mostanában? Továbbmegyek: talán nem ezt a krízist kezeljük egyfolytában a történelem során? Talán nem ez az örök emberi feladat? Talán az egyre erősebb ökológiai mozgalom mellett, amely óvja a levegőt, a vizet, a táplálékot, mindent, ami nélkül kipusztulnánk és amit a természet biztosít nekünk, nem lenne szükség egy civilizációmentő mozgalomra is, amely síkra száll legemberibb létszükségletünk, a kultúra megmentése érdekében?

Előszó

Amikor ennek a könyvnek az utolsó simításait végzem, a családdal már hetek óta itthon ülünk, odakinn pedig tombol a koronavírus-járvány. Fura és nyomasztó érzés, mert senkinek sincs fogalma arról, mi lesz a vége. Lecseng pár nap múlva, és gyorsan elfelejtjük, mint egy rémálmot, vagy egy egészen új világkorszak indul, ahol hozzá kell szoknunk az évente menetrend szerint érkező halálveszélyhez? Nem tudni. Öröm az ürömben, hogy ebben a helyzetben nem kell a múzsákat ihletért zaklatni, a halálszorongásról könyvet írni most igazán autentikus élmény. Nem távoli és ismeretlen kellemetlenség, hanem tapintható valóság. A mindennapi élet rutinja és belefeledkezettsége felborult, életünk monoton darálójából ki lettünk rángatva, lélegzetvisszafojtva és kollektíven figyeljük a legfrissebb híradásokat. A feleségem úgy fogalmazott, szétzúzták az ő kis világát, és annak vélt biztonságát. Mennyire pontos megfogalmazás! Valóban, ahogy kezd szertefoszlani a magunk köré álmodott világ, ahogy szilánkokra hullik a napi rutinjainkat értelemmel felruházó kultúra, mi egyedül maradunk valamivel szemben, ami kínzó szorongást okoz. Nem gondoltam volna, hogy ennek a tizenöt éve nálam hánykolódó könyvnek a sors végül ekkora aktualitást teremt, bár őszintén megvallva szívesen lemondanék róla. Na, de kezdjük tényleg a legelején!

Mindannyiunk életében vannak meghatározó pillanatok, amelyekre tisztán és világosan emlékszünk. 2005 őszén Dunakeszi kis repülőtere mellett ültem az autóban, épp Nietzsche Adalék a morál genealógiájához[1] című könyvét olvastam, és hirtelen megvilágosodtam. Maradjunk annyiban, akkor azt hittem. Azidőtájt értékesítőként dolgoztam, ami a magamfajta tépelődő bölcsészek számára elképesztően kiüresítő. A munkakör anyagias és materiális profánságából ezért, ha csak tehettem, nagy gondolkodók éteri világába menekültem kompenzációként. Alapvetően minden rendben volt körülöttem, huszonhét éves voltam, fiatal, szerelmes férj, épp izgatottan vártuk a gyermekünket, jól kerestem, mégis minden egyes nap azzal keltem fel, hogy valami hiányzik az életemből. Úgy éreztem, a munkám lealacsonyít, összemocskol, fogva tart, és bár abból élek, éppen az életemet zárja el előlem. Ezért a filozófiában kutattam értelem után. Nem csak úgy tessék-lássék módra, hanem nagyon. Szinte már mániákusan. Életre-halálra. Füzeteket írtam tele a jegyzeteimmel, gondolataimmal, töprengéseimmel, amelyeket a mai napig megőriztem. Annyira kerestem az életem értelmét, hogy azon a napon hirtelen megtaláltam az egész világét. Ezeket a sorokat írtam le akkor: „A halál tudata az, amely emberré tesz bennünket. Amit emberi civilizációnak nevezünk, minden alkotásával együtt, a halál előli menekülés. Amennyiben a halál tudatát kiiktatnánk az ember elméjéből, fajunk szépen lassan visszatérne az állatvilág törvényszerűségei közé.”

Emlékszem, elképesztő büszkeséget, mondjuk ki: halálon túli elégedettséget éreztem. Hátradőltem az ülésben és azt gondoltam: „Basszus, megfejtettem az emberiség titkát.” Hogy valójában csak nyomorult főemlősök vagyunk, akiket az evolúció megvert a haláltudattal, és ez az egész hajcihő, amit történelemnek hívunk, és amire oly büszkék vagyunk, valójában egy (monu)mentális pszichodráma. A gondolat azért is felvillanyozott, mert kisgyermekkorom óta extrém módon zavart a halál problémája. Egyszerűen képtelen voltam elfogadni, hogy meghalunk, legfőképpen azt, hogy én is. Ott, az autóban a gyermekkori szorongásaim, a történészi tanulmányaim, a fiatalkori istenkereséseim és a filozófiai kalandozásaim egy pontba sűrűsödtek össze és felrobbantak. A robbanás eredménye pedig a fenti gondolat lett, amelyről azt éreztem, hatalmas jelentősége van. Ma már megmosolyogtató, de akkor úgy véltem, valami olyanra jöttem rá, amiről az egész világnak tudomást kell szereznie. Elképesztő lelkesedéssel, szisztematikusan kezdtem el a halál kérdését vizsgálni különféle tudományok szemszögéből. Bizonyítást akartam nyerni az állításomnak, de gyorsan ráébredtem, hogy erre nincs szükség, mivel ezt a gondolatot előttem már sokan megfogalmazták. Ez szerencsére nem szegte sem a kedvemet, sem az alkotóerőmet, hiszen ott toporgott a kérdés előttem: ha így van, ha ezt elvileg tudjuk, akkor miért nem beszélünk róla? Miért nem szembesülünk azzal, hogy emberi létünk az elmúlás gondolatának gyermeke? Miért menekülünk nemcsak a haláltól, de a halál gondolatától is? Persze, a válasz maga a felismerés volt. Mert az egész kultúra[2] a halál tényének elutasítására épül. Hiába értjük meg az összefüggést, hallani sem akarunk róla, mert éppen ezen összefüggés tagadása által vagyunk emberek. A történelem egy nagy közös és cinkos elfojtással veszi kezdetét. Megfogadtam, hogy töprengéseimet könyvvé formálom.

A könyv megírása azonban hosszú időre lekerült a napirendről, ugyanis nem sokkal ezután, 2006-ban beszippantott a nagypolitika. Már egyetemistaként politizáltam, viszonylag ismert is volt a nevem, túl voltam egy rövid kitérőn Orbán Viktor polgári körében, amelyből egyedüliként léptem ki, de az igazi változás 2006-ban jött el. Pártom, a Jobbik, számomra is váratlanul, elnökké választott. Innentől kezdve pedig olyan tömény időszak kezdődött, amely az elmélyült gondolkodást lehetetlenné tette. A haláltudatról szóló kultúrtörténeti könyv ötlete a fiókban porosodott, a jegyzetek kerek egésszé formálásának reménye pedig egyre halványabb lett. Mégis, valahol belül mindvégig éreztem, hogy egyszer meg fogom írni. Nem is mások, hanem magam miatt. Éveken keresztül kizárólag a feleségem tudta, akinek természetesen beszámoltam a „halálszorongásos elméletemről”, hogy ez a kötet mennyire fontos nekem. Pártelnökként az embernek azonban semmire sincs ideje… De ahogy az élet és a halál egymás okai, úgy az én politikai pályafutásom „halála”, a 2018-as választási vereség kellett ahhoz, hogy az írás lehetősége „feltámadjon”, s ez a könyv végre megszülessen.

A hosszú politikai kitérő azonban egyáltalán nem volt felesleges. Ugyan tudományos és elméleti értelemben nem volt lehetőségem, hogy hipotézisemet tovább kutassam, de a közéleti harcok mindennapi tüzében gyakorlati értelemben nagyon sokat tapasztaltam élet és halál értelméről, emberekről, közösségekről és magamról. Miután két éve leporoltam a jegyzeteimet, olyan szerzők tanulmányozásával egészítettem ki korábbi gondolataimat, mint Ernest Becker, Ajit Varki, Martin Heidegger, Guglielmo Ferrero, Rollo May, Irvin D. Yalom, Peter L. Berger, Merlin Donald, Eric Voegelin, Nobert Elias, Georges Bataille, Yuval Noah Harari, Bibó István, Barabási Albert-László, Hankiss Elemér és sokan mások. Nyilván néhányan azt vetik majd a szememre, hogy itt van ez az ex-politikus, aki most tudósnak hiszi magát, de hol vannak a publikációi, hol van a tudományos munkássága? Nekik csak annyit tudok mondani mentségül, hogy egyelőre sehol, hiszen azokat az éveket, amikor az emberi kultúra működéséről szóló cikkeimet tudományos szerzőként megírhattam volna, az emberi kultúra működésének legmélyebb bugyrait és legmagasabb csúcsait felölelő politika szférájában töltöttem. Hogy a könyvtárban vagy a pártgyűléseken lehet-e többet megtudni az emberről, azt mindenki döntse el maga.

Egyesek szerint a férfiak azért háborúznak, politizálnak, kergetik a dicsőséget és írnak könyveket, mert nem tudnak szülni. Nem tudom, ebben mennyi igazság van, különösen a mai világban, amikor a nemi szerepek átalakulnak. Az azonban biztos, hogy valamilyen formában mindannyian vágyunk a halhatatlanságra. Az is biztos, hogy én továbbra sem tudok szülni. Maximum egy könyvet. Hálával tartozom, mert az élet kegyes volt hozzám, így kellő időt hagyott az íróasztal és a könyvespolcok mellett kutakodni, de kellő időre lökött bele a világ legnagyobb zsibvásárába, a közéletbe is. Ebben a könyvben az emberi kultúra miértjét keresem. Nem azt, hogy mit csinálunk, nem azt, hogy hogyan, hanem azt, hogy miért. Munkám során sok tudományág eredményét igyekeztem beilleszteni a kultúrtörténeti modellembe, de valójában öt dolgot fűztem össze eggyé: a történészi tanulmányaimat, a politikai tapasztalataimat, az egzisztenciális pszichológiát, a rettegéskezelési elméletet és a hálózatelméletet.

Kedves Olvasó, induljunk most el együtt közösen azon az úton, amelynek mottója: aki az élete értelmét keresi, annak előbb választ kell adnia a halála értelmére.

1 Friedrich Nietzsche: Adalék a morál genealógiájához. H. n, 1996, Holnap.

2 Nagyon fontos, hogy itt a legelején tisztázzam, mit értek kultúra alatt ebben a könyvben. A kifejezésnek tengernyi definíciója létezik, ráadásul a természettudományos irodalomban beszélnek állati kultúrákról is. Utóbbin egy adott fajra jellemző tanult viselkedés közös mintáit szokás érteni. Természetesen ebben az értelemben léteznek állati kultúrák, ezt nem kívánom vitatni, mégis, e könyvben a kultúrán olyan jelenséget értek, amely kizárólag az embert jellemzi. Amelynek lényege éppen a biológiai evolúcióból, az állati létezésből való részleges kiválás. A kultúra számomra olyan szoftver, amely csak az ember hardverjén fut.

1 . Miért nem bocsátott meg Ádámnak és Évának a megbocsátás Istene?

„A haláltól való félelem,

úgy tűnik nekem, az evolúció tévedése.”

(Carlo Rovelli)[1]

1.1 Bűnösnek születtünk?

A kultúra egy mesterséges édenkert, amit létrehozunk a magunk számára, hogy úgy tehessünk, mintha nem lenne halál.[2] De miért nem maradhattunk az édenkertben? Az örök élet boldog nyugalmában? A kérdésre adható választ a Teremtés könyve és a bűnbeesés mítosza katartikus fénnyel világítja meg. Általában elsiklunk Ádám és Éva története felett, mondván, csak egy régi mese, amit már ezerszer hallottunk. Régi is, mítosz is, ez tény, de a valóságról szól. A felszín alá ásva ugyanis olyan mély értelemben lelünk rá az ember valódi állapotának magyarázatára, amire nem is gondoltunk volna.

A bűnbeesés története mindenki számára ismert, a zsidó és a keresz-tény hagyományon kívül is számtalan, ehhez hasonló mítosz létezik.[3] Isten, a világ megteremtője a saját képmására alkotott emberpárt az Édenkertbe helyezi, ahol azok teljes békében, halhatatlanságban és harmóniában élnek az égi világgal. A feladatuk, hogy uralkodjanak az élővilágon, töltsék be a földet és műveljék a Paradicsomot. Az Édenkertben az Úr mindenféle fát sarjasztott a táplálásukra, de egyet tiltott fává nyilvánított, ez volt a jó és a rossz tudásának fája, amelyről tilos volt enniük, „mert amely napon eszel róla, meghalsz.”[4] A ravasz kígyó azonban megkísérti a kíváncsi Évát, hogy egyen arról a fáról is, azzal bátorítva, hogy olyanok lesznek általa, mint az istenek. Éva enged a csábításnak és Ádámnak is ad a tiltott gyümölcsből, amelyet Isten természetesen észrevesz. Engedetlenségük büntetéseként kiűzi őket az édenkertből, elveszítik halhatatlanságukat, utódaik hordozzák az eredendő bűn minden következményét, és ezzel megkezdődik az emberi történelem.

A történethez számtalan kommentár, ezernyi magyarázat született, megannyi műalkotást inspirált, és mindig is izgatta az emberek fantáziáját.[5] A Paradicsom elvesztését azonban szinte majdnem mindig a bűn szemszögéből, erkölcsi példázatként vizsgálták. Az engedetlen, rosszra hajlamos, Istent eláruló ember esendőségét látták meg benne. A mítosz azonban számtalan furcsa kérdést vet fel. Miért nem akarta Isten, hogy az ember egyen a jó és a rossz tudásának fájáról? Miért volt bűn a tudás? Ha azzal fenyegette Ádámot az Úr, hogy meghal, ha eszik a gyümölcsből, miért maradt mégis életben? Miért űzte ki őket, és miért nem tudott megbocsátani a Teremtő? Miért zárta el ezután az Édenkertet örökre? A Paradicsom közepén volt egy másik, titokzatos fa is, az élet fája. Mi volt annak a jelentősége? Számos olyan kérdés, amelyek felett a kommentárok többsége elsiklik. Ugyan mondhatnánk, mi értelme ennyit időzni egy több ezer éves mesénél, nem mindegy, hogy mit írtak oda? Nem. Azt állítjuk, a bűnbeesés története egyáltalán nem erkölcsi példázat, hanem az ember állatvilágból való kiemelkedésének és a kultúra születésének szimbolikus, de nagyon pontos leírást adó pszichodrámája. Nem ártatlanságról és bűnről, hanem az emberi létezés ellentmondásosságáról - halhatatlansághoz és halandósághoz való viszonyáról - szól.

Nézzük először, hogyan értelmezzük mi a szimbólumokat. A Paradicsom nem más, mint az ember fejlődésének kultúra előtti, vagyis az éntudat és a haláltudat előtti időszaka. Lényegében az a kor, amikor az ember még állati gondtalansággal, fejlett főemlősként, lehatárolt önmagát nem észlelve együtt élt a természettel. Ádám maga a test, az ember biológiai része, a „föld porából”.[6] Éva a lélek, a kognitív készségek, amelyek az emberben magasan fejlett szintre jutnak.[7] A kígyó az idő, amelynek megállíthatatlan folyása előbb-utóbb a kognitív készségeket (Évát) eljuttatja a korlátozott éntudatig.[8] A tiltott fa gyümölcsének megkóstolása tehát nem más, mint énre ébredés. Az ízletes gyümölcs, amely átkot hoz az emberre, amely miatt kikényszerül az Édenkertből, a természettel és Istennel való egységből, és amely a halhatatlanság helyett elhozza neki a halált: az éntudat.[9] Miért? Mert az együtt jár a haláltudattal.

Nos, lassítsunk egy kicsit, és nézzük meg egyenként az elején megfogalmazott dilemmákat. Miért nem akarta Isten, hogy az ember egyen a jó és a rossz tudásának fájáról? A Teremtő tudta, az ember számára hatalmas kockázattal jár az isteni értelem megszerzése,[10] vagyis az önmagára való ráeszmélés. Tudta, hogy ez drámai módon terheli meg az élőlény elméjét, amely addig stabil idő- és tértudat híján nem szembesült a halál és halhatatlanság dilemmájával. Nem csupán meglátja magát kívülről, tudomást szerez saját létezéséről, de ezzel együtt megérti elkerülhetetlen végességét is. Aki nem tud a haláláról, halhatatlan, aki tud róla, halandó. Ádám és Éva első reakciója, miután megkóstolták az almát, az volt, hogy „felnyílt a szemük, észrevették, hogy meztelenek.”[11] Vagyis az első emberpár ráébredt biológiai lényére, ergo mulandóságára.

Miért volt bűn a tudás? Az az igazság, hogy a bűn itt egy rossz és félrevezető kifejezés, amely alapvetően járult hozzá a kereszténység negatív emberképéhez[12] és az eredendő bűn dogmájához. Eszerint Ádám és Éva tettének köszönhetően mindannyian bűnösként jövünk a világra.[13] Az elképzelés megannyi vitát és teológiai fejtegetést eredményezett különféle árnyalatokkal a hálátlan embertől a gyermeki figyelmetlenségig.[14] Közös bennük, hogy a kommentárok a bűnt nem is a gyümölcs megkóstolásában, vagyis a tudásban, hanem az isteni parancsnak való ellenszegülésben látták, ezáltal az embert egy rosszra hajlamos teremtményként tételezték. Valójában azonban nincs olyan a Teremtés könyvében, ahol az Úr azt mondaná, sohasem szegülhetsz szembe a szavammal. A Teremtő nem az engedetlenségtől óvta az embert, csak annak az egy fának, a megkülönböztetés, az ítélkezés fájának a gyümölcsétől.

A mi értelmezésünk szerint a „bűn” elkövetése, vagyis az, hogy az emberi psziché (Éva) fejlődése az idő (kígyó) haladtával eljusson az éntudatig (a tiltott gyümölcs megkóstolása), nem volt elkerülhető. Ami pedig nem elkerülhető, az nem bűn. Nem Isten tiltotta meg a tudást az embernek, hanem az az isten, akit a megzavarodott ember kitalált magának. Az én felismerése az élet fejlődésébe volt kódolva, és ez ugyanannyira átok, mint áldás. Az ember kilépett általa a természetből, fölé nőtt, de ezzel el is veszítette annak biztonságát, vagyis az édenkertet. Az éntudat megszerzése tehát nem bűn, hanem egy egzisztenciális paradoxon. A haláltudat és a halhatatlanság-érzet konfliktusa bennünk. Egyszerre váltunk általa erősebbé és gyengébbé minden más élőlénynél, és ezt az ellentmondást tovább örökítjük gyermekeinkbe. Nem születünk vétkesnek, de mindannyian ezzel az egzisztenciális paradoxonnal jövünk a világra. Nincs eredendő bűnünk.[15] Amink van, az a bennünk lévő eredendő ellentmondás. És ezzel félelem költözött a lényünk legmélyébe.[16]

Miért maradt mégis életben Ádám, ha az Isten halállal fenyegette? A válasz a fentiekből kikövetkeztethető, természetesen itt is helyesen kell értelmezni a szimbólumokat. A tudás fájáról enni egyáltalán nem járt a halhatatlanság elveszítésével, ugyanis nem volt mit elveszíteni. Az ember, a többi élőlényhez hasonlóan, sohasem volt örök életű. Ádám és Éva halandó volt az alma megkóstolása előtt is, csupán nem tudtak róla, hiszen önmaguk létezését sem észlelték. Az állatvilág halandó, de éntudat híján egyfajta nyugodt „halhatatlanságban” él. Az én felismerésének gyümölcse tehát a tudatlan halandót tudatos halandóvá tette. Ezt jelentette tehát a fenyegető mondat, hogy amikor a gyümölcsöt megkóstolják, azonnal meghalnak.

Miért űzte el Isten a vétkes emberpárt, miért nem bocsátott meg, és miért kerítette körbe az Édenkertet, hogy azok vissza ne térhessenek? Természetesen itt sem visz előre, ha történeti mítoszként olvassuk a Bibliát, és nem az emberi fejlődés pszichodrámájaként. Nem Isten űzte ki őket, hanem az éntudat képessége tette élhetetlenné az Édenkertet a számukra. A haláltudatra ébredt embernek mennie kellett a természetből, így belépett a történelembe, és új biztonságot kellett építenie magának. Ez lett a kultúra. Egy édenkert-pótlék. Vissza viszont már nem vezetett út. Az éntudattól nem lehetett többé megszabadulni. Nem mondhatja azt az ember magának, hogy én nem vagyok, hiszen aki ilyet tud mondani magának, az van. Az elveszett Paradicsomba nem volt visszatérés. Nem Isten, hanem magunk miatt.

Az utolsó kérdés a Teremtés könyvében megnevezett másik, titokzatos fa, az élet fája jelentésével kapcsolatos. Az Írás szerint csak a tudás fája volt tiltott Ádámnak és Évának, a másikról, az élet fájáról, amely örök életet ad,[17] tehát ehettek. A bűnbeesés után azonban nem volt kecmec, Isten elzárta az Édenkertet, és lehetetlenné tette, hogy az ember újra hozzáférjen. A reflektáló tudat révén az ember szembesült saját végzetével, ezzel elveszítette állati naivitását, halhatatlanság-érzetét, vagyis a lehetőséget, hogy az élet fájáról egyen. Pedig aki eszik az élet fájáról, anélkül, hogy venne a tudás fájáról, az halhatatlan: aki éntudat nélkül él, mint például az állatok, vagy az emberpár a „bűnbeesés” előtt, az halhatatlannak érzi magát. A homo sapiens azonban nem tudott visszatérni a természet önfeledtségébe, azt kerubokkal és tüzes karddal zárta el tőle az Úr.[18] A hazátlanná lett embernek pedig parancsul adta, művelje a földet, amelyből lett.[19]

A kultúra szó eredeti jelentése pontosan a föld megművelése.[20] Isten tehát nemcsak kiűzte az emberpárt a Paradicsomból, de megjelölte új feladatát is. Az éntudattal megáldott és megvert ember elhagyja a természet édenkertjét, hogy kultúrát hozzon létre. Egy mesterséges édenkertet. A kultúra ezért nem lehetőség, hanem sors. „Isteni parancsra” építendő menedék. Amikor a történeti ember színre lép, ott munkál benne a biztos haláltudat, másrészt – ugyan bizonytalanul – a halhatatlanság-érzet is. A szájában kétféle ízt érez, a tiltott gyümölcs keserűségét és az élet fájának édes emlékét. Az emberi létezésnek ez a kettőssége teremti meg az egzisztenciális paradoxont,[21] ami kultúrára kényszerít bennünket. Íme, a paradicsomi mítosz sajátos értelmezése.[22]

1.2 A dicsőséges éntudat

Emberré válásunk kapcsán sok tényezőt szokás döntő szempontként meghatározni: felegyenesedés, eszközkészítés, tűzhasználat, nyelv, munka, gondolkodás, tudat stb., melyekről a szakértők között folyamatosan vita folyik. Ez a vita nyilvánvalóan a tudományos adatok, felismerések eltérő értékeléséből, a különféle tudományágak különböző módszertanából fakad, de szerepet játszik benne az is, hogy a kérdés megválaszolásához előbb azt kell eldönteni: mi is az ember.[23] Ez a látszólag banális felvetés pedig meghatározó jelentőséggel bír. Mindenki abban fogja keresni az emberi élet állatvilágtól való elválását, amit az emberről előzetesen gondol. A tudományos objektivitást megelőzi egy szubjektív feltételezés. Ez alól természetesen mi sem jelentünk kivételt.

Számunkra az ember nem azonos a homo sapiens-szel. Minden ember homo sapiens, de nem minden homo sapiens ember. A homo sapiens egy nagyon fejlett főemlős, amely felegyenesedve jár, eszközöket készít, nyelvet használ, intelligens vadász[24], de ezek önmagukban nem magyarázzák meg, ami az elmúlt százezer évben történt. Az ember lényegét az éntudatban kell keresni. Az egyetlen élőlény, amely nem csupán gondolkodni képes, hanem képes arról is gondolkodni, hogy ő gondolkodik.[25] „Gondolkodom, tehát vagyok.”[26] Íme, az éntudat.[27] Nyilván nehéz arról képet alkotni, hogy egy állat milyen értelemben észleli önmagát, de a különféle tükörkép kísérletek azt igazolják, hogy még a legfejlettebb főemlősök sem rendelkeznek azzal a magabiztos énreprezentációval, amivel mi, emberek.[28] Ráadásul a születés után viszonylag gyorsan szert teszünk rá.[29]

Az emberi evolúció folyamata egyértelműen együtt jár az agyméret növekedésével. Az egyre nagyobb (és komplexebb) agyú homo fajok kiszorítják a versenytársaikat.[30] (A neandervölgyinek és a homo sapiensnek lényegében azonos méretű agyuk volt, ezért a kettejük közötti párharc kimenetelének más oka lehetett.[31]) Az agy fejlődése során valahol és valamikor megjelenik az éntudat. Hogy ez pontosan hogyan történt, milyen szempontok, feltételek és hogyan játszottak benne szerepet, ma is komoly tudományos vita tárgyát képezi.[32] Egy biztos, megjelent, és ezzel az ember számára hatalmas evolúciós lehetőségeket nyitott meg. A homo sapiens el tudta magát különíteni a környezetétől, reflektálni tudott önmagára, társaira, a világra, úgy, ahogy rajta kívül egyik élőlény sem.[33] Ez viselkedésének tervezhetőségét, tökéletesítését meghatványozta. Ennek a hatása a kommunikációra, a csoportos működésre, az eszközhasználatra és -készítésre, a vadászatra, a biztonságra és egyéb területekre nem túlbecsülhető. Az éntudatra ébredő ember óriási lépést tesz: kilép a természetből. Az evolúció történetében először áll meg valaki, hogy körülnézzen, és azt mondja: mi ez az egész?! Ez az ártalmatlan pillanat hatalmas változást hoz az egész bolygó szempontjából. Nyugodtan mondhatjuk, hogy evolúciós ugrás történt.[34]

Az éntudat az emberi lényeg megértése szempontjából meghatározó jelentőséggel bír, de tévedés azt hinni, hogy ezzel meg is fejtettük a homo sapiens titkát.[35] Ez az elképesztően fontos lépés sok mindent megmagyaráz arról, hogyan váltunk a bolygó uraivá, de önmagában nem ad választ egy döntő kérdésre. Hogyan lesz a főemlős, amely az éntudattal látszólag megnyeri az evolúciós jackpotot, egyszerre problémás állattá? Pedig olyan szépen indult ez a történet. Az ember már nem csupán alkalmazkodott a körülményekhez, ahogy a többi állat, hanem elkezdte átalakítani a világot. Mivel kívülről látta önmagát és környezetét, képessé vált a változtatásra, a tervezésre, az újragondolásra, ami minden más élőlény fölé emelte.[36] A civilizáció feltartóztathatatlanul végigrobogott a glóbuszon. Az egyik oldalról úgy tűnt, valóban Isten képmásának dicsőséges és önbizalomtól duzzadó diadalmenetét látjuk, de párhuzamosan, a mélyben egy másik folyamat is megindult. Az ember elveszítette önazonosságát és ezzel biztonságos helyét a világban.[37] Az éntudat eredményeképpen a homo sapiens az állatvilág csúcsára emelkedett, olyan képességekre tett szert, mint rajta kívül senki más, de mire a csúcsra ért, olyan nyomorúságos állat lett belőle, mint rajta kívül senki más. Miért? Valami fontos dolognak kellett történnie.

1.3 Az elátkozott éntudat

Az éntudat révén az ember reflektál nem csupán önmagára, hanem a tőle elkülönülő külvilágra is[38] – a társaira, más élőlényekre, a környezetére –, és amikor ezt teszi, valójában két olyan keretrendszert észlel, amelyben a dolgok a számára megjelennek: az egyik a tér, a másik az idő.[39] A tér- és időtudat fejlődése valójában összefügg a két legalapvetőbb kognitív képesség fejlődésével: az észleléssel és az emlékezéssel. Valamilyen szinten és formában az állatok is észlelik a körülöttük lévő világot, és emlékezettel is rendelkeznek.[40] Az állatoknak tehát fejlettségi szintjüktől függően van tudatosságuk, akár öntudatuk, de nincs éntudatuk.[41] Az embernek viszont igen, mi már nem csupán észleljük a teret és az időt, hanem azt is észleljük, ahogy észleljük a teret és az időt.[42] Vagyis tudatára jutunk a tér és az idő minőségének. Mindez robbanásszerű fejlődést eredményezett a gondolkodásunkban, a tervezés, a modellezés, a képzelet óriási távlatai nyíltak meg előttünk.[43]

Bámulatos, ahogy egy oroszlánfalka összehangolt vadászatot képes végrehajtani,[44] de ez valójában nem a csapat tervezésének, hanem örökölt képességeknek az eredménye, amelyben generációk hosszú sorának genetikailag tárolt és továbbadott tudása mutatkozik meg. A nagymacska csapat valójában egy veleszületett programot futtat le, amelyen belül csekély változtatásokra képes, és nem is nagyon kényszerül ilyenre. Az emberi horda viszont már alkalmas volt arra, hogy a veleszületett vagy a szülőktől megtanult ismeretein túl a saját emlékezetében tárolt tapasztalatokból, a másoktól ellesett sikeres mintákból vagy akár csak gondolatban megalkotott tervekből teljesen új viselkedési formákat alkosson. Ez pedig akár ellentétes is lehetett azzal, amit a saját őseitől örökölt vagy tanult.

Evidens jelenség, hogy az ember képes a génjeiben tárolt információk szöges ellentétét cselekedni. A szomszéd megkínál bennünket a kertjében szedett friss cseresznyével, amitől összefut a nyál a szánkban, de mivel megtudtuk, hogy egy másik politikai pártra szavazott, csak azért sem fogadjuk el. Ha a szomszéd a kutyánkat kínálja meg egy finom csonttal, akkor az örömmel elfogadja, függetlenül attól, hogy melyik politikus szédítette meg. Valami egészen mást csinálni, mint amit az ösztöneink diktálnak, csak azért, mert a gondolkodásunk helyesnek ítéli meg, ez az élővilágban forradalmi újításnak számított. Természetesen valaminek a megváltoztatása még nem biztosíték arra, hogy sikeres lesz, sőt, ahogy a biológusok mondani szokták, az evolúció kifejezetten konzervatív, mereven ragaszkodik a korábban hatékonynak bizonyult tapasztalatokhoz.47 Az ember kognitív fejlődése viszont az adott környezethez való alkalmazkodásban olyan forradalmi rugalmasságot biztosított, hogy a sarkvidéktől a trópusi sivatagig a Föld minden pontját meg tudtuk hódítani. A homo sapiens azzal, hogy éntudatra tett szert, hogy négy dimenzióban volt képes nem csupán észlelni, de megérteni is az őt körülvevő világot, hogy mindezt nyelvi eszközökkel is ki tudta fejezni, olyan evolúciós versenyelőnyre tett szert, ami behozhatatlannak bizonyult.

Az éntudat megjelenése és a tér- és időtudat fejlődése minden bizonnyal oda-vissza hatottak egymásra. Nagyon logikusnak tűnik, hogy az állatvilágban meginduló tér- és időészlelés az emberben olyan fokra jutott, amikor a kettő metszette egymást, az ember az adott helyen, az adott testben (tér) és az adott pillanatban (idő) önmagára, ezzel énje tudatára ébredt. Ez a nagy evolúciós pillanat, ahogy azt fentebb írtuk, az ember sikertörténetének robbanásszerű kezdetét jelentette, de ahogy azt szintén jeleztük, egy magyarázatra szoruló vesszőfutást is elindított. A tér és idő dobogójára állva vettük át az evolúció aranyérmét, de a tér és idő keresztje alatt indult el a kálváriánk is. Mi történt? Az éntudattal bíró ember viszonylag hamar egy nagyon kellemetlen mellékhatással szembesült.

Amikor a ragadozóknak köszönhetőn az antilopcsorda elveszíti egy tagját, nyilván komoly stresszt okoz a többieknek, az esemény szemtanúinak. Egy darabig. De ez a viselkedésükben semmilyen változást nem eredményez. A csorda másnap reggel ugyanúgy folytatja az életét, ugyanott legel, mintha tegnap nem is történt volna egy súlyos tragédia. Nem gondolkodnak el az őket ért veszteségen, nem gyászolnak, nem vetődik fel bennük a saját végességük, és pláne nem tervezik újra az életüket. Amikor egy emberhorda egyik tagját elragadta egy ragadozó, a stressz nem csupán a megrázó esemény idején és az azt követő órákban volt észlelhető, hanem tovább is fennmaradt. A vadállat fogai között elreccsenő csontok és a rémült halálsikoly hangja, a sebből kifröccsenő vér látványa, a kiomló belek szaga és az egészet kísérő keserű tehetetlenség érzése hosszú ideig kísérthette őseinket. És amikor már azt hitték, el is feledték az egészet, egy-egy apró emlék elég volt, hogy pillanatok alatt újra a tudatba emelje ezen érzéseket. Ez nem csupán rossz perceket okozott, de nagyon kellemetlen kérdéseket hívott elő.

„Lehet, hogy holnap engem is elragad egy ragadozó? Lehet, hogy holnap az én halálomat nézik végig a többiek? Milyen fájdalmakat kell átélnem? Mi történik akkor velem? A világ, amit most érzékelek, eltűnik? Ahogy más halottak, úgy én sem térek vissza többé? Hol leszek akkor? De ha a holnapot túl is élem, előbb-utóbb én is meghalok, ahogy mások? Nem lehet ezt elkerülni? Ha így is, úgy is meghalok, akkor mi ez az egész? Ki vagyok én? Miért vagyok itt? Miért kell ezt átélnem? Mivel tudom enyhíteni ezt a szorongató érzést?” Képzeljük el, ahogy ezek a kínzó kérdések nem egy puha fotelben könyvet olvasgatva, hanem a szavannán, a hiénák vihogásától visszhangzó éjszakában, a másnapi vadászatra készülődve öntik el az elménket. Az ember, aki tegnap még a tudat bajnoka volt, egy csapásra problémás, sőt mi több, szorongó állattá zsugorodott. Pusztán idő kérdése volt, hogy az éntudat mikor hívja elő a haláltudatot.

Képzeljük el a helyzetet, mintha birtokba akarnánk venni az új házunkat, amiért annyit dolgoztunk, és örömtől lebegve nyitnánk be a szebbnél szebb szobákba, de amikor az utolsó ajtóhoz érünk, amögött egy sötét, bűzös alakot találnánk, aki azt mondja: szia, én is itt lakom. Pontosan ez történt velünk. Az énünkre való ráébredés nem csupán a legsikeresebb állatfajjá tett minket, de egyúttal egy olyan zavaró dilemmával is szembesített, aminek leküzdése az emberi faj túlélése szempontjából döntőnek bizonyult. Elménk szépen faragott ajtaján illetlenül, határozottan bekopogott egy váratlan és gusztustalan vendég: az elmúlás gondolata, és ezzel lényegében örökre felforgatta mentális lakhelyünk nyugalmát. Ez a szorongató érzés pedig nem olyan probléma, amit az ember maga mögött tud hagyni, ha megoldotta. Merthogy nem lehet megoldani. Egy vadászat eredménye komoly szorongást kelthetett, de miután a vadászat megtörtént, és sikeres volt, ez a szorongás elmúlt. A haláltudat viszont nem ilyen. Mindenhová velünk jön, és ahogy mondani szokták, nem tudjuk kiverni a fejünkből. El lehet terelni a figyelmünket, el lehet fojtani a félelmünket, ki lehet találni valami magyarázatot, de bármit is teszünk, önmagunk végességének érzete folyamatosan ott ólálkodik a gondolataink mögött. Mindig. Emberré válásunknak minden bizonnyal ez a legfontosabb és legdrámaibb pontja. Ez a kínzó érzés, ez a fajunkra jellemző ellentmondás volt az, amit sokáig eredendő bűnnek hittünk. Pedig nem a bűn letörölhetetlen pecsétjével jövünk a világra, a helyzet ennél is rosszabb: haldokló istennek születünk.

1 Carlo Rovelli: Az idő rendje. Budapest, 2018, Park, 207. o.

2 Gondoljunk csak Boccaccio Dekameron novellaciklusára, ahol a pestisjárvány szörnyűsége elől menekülő hét nő és három férfi történetek mesélésével teremt magának egy képzeletbeli világot a szörnyű valóság helyett.

3 Korán, gnoszticizmus, zoroasztrizmus, alaviták stb.

4 1Móz 2,17.

5 Delumeau áttekintést ad a Paradicsomhoz és annak elveszítéséhez kapcsolódó európai eszmetörténetről. Jean Delumeau: A paradicsom története. Budapest, 2004, Európa. Ezzel kapcsolatban lásd még Hankiss Elemért: Félelmek és szimbólumok. Budapest, 2006, Osiris, 131–148. o.

6 1Móz 2,7.

7 Az Éva név jelentése héberül élő, élet, életet adó. Ha Évát Ádám bordájából, testéből alkotja meg Isten, a lélek egyszerre anyagi és isteni eredetű.

8 Érdekesség, hogy a Teremtés könyvében a sátán (vagy ördög) nem szerepel, de az egész Ótestamentumban is alig. Ez minden bizonnyal összefügg azzal, hogy a zsidóság egyistenhite számos dualista tendenciának megpróbált ellenállni. A bibliai csábító talán ezért lett egy kígyó. A hüllőnek nagyon gazdag szimbolikája van. Az ókori egyiptomiaknál Aphópisz, a sötétség démona, Ré napisten ellensége is kígyó. Ureusz, a pápaszemes őskígyó viszont éppen a napisten védelmezője. A saját farkába harapó kígyó, Uroborosz pedig a kozmikus körforgás jelképe. A mezopotámiaiaknál Tiámát, a sötétség és káosz megtestesítője egy nőstény kígyó, akit Marduk isten megöl, megteremtve ezzel eget és földet. Miután Gilgames megszerezte a halhatatlanság füvét, egy pihenő során kígyó lopja el tőle. A Teremtés könyvében

a kígyó nem isten vagy démon, hanem az Úr egyik teremtménye, a legravaszabb közülük, de ettől még teremtmény. Tillich szerint az embert körülvevő természet dinamikáját képviseli. Paul Tillich: Rendszeres teológia. Budapest, 2002, Osiris, 268. o. Tillich elgondolása nagyban hasonlít ahhoz, ahogy én is értelmezem a kígyó szerepét ebben a könyvben, vagyis a természet folyásának, szűkebb értelemben az időnek a jelképeként.

9 A tudat, az elme, a tudatosság, az öntudat és az éntudat fogalmait a különféle szakirodalom különféle jelentésárnyalatokkal használja (consciousness, awarness, mind, self-awarness). Ahelyett, hogy ebben a rengetegben megpróbálnánk utat vágni, inkább itt jelzem, a legelején, hogy Merlin Donald könyvét (lásd a 29. jegyzetet) veszem alapul. Hivatkozik McLean és Oakley „agyháromsággal” kapcsolatos elméleteire, amelyek lényegében megkülönböztetik az egyszerű tudatot, a tudatosságot (öntudat) és az éntudatot (én-öntudatot), amelyek közül a második a fejlettebb állatokra, az utóbbi csak bizonyos emberszabásúakra és az emberre jellemző. Paul D. McLean: A tribune concept of the brain and behaviour. Toronto, 1973, University of Toronto Press. David A. Oakley (szerk.): Brain and mind. London, 1985, Methuen. De érdemes megemlíteni Damasio elméletét (lásd a 44. jegyezetet), ahogy Graziano figyelmi séma teóriáját. Michael S. A. Graziano: Consciousness and the social brain. Oxford, 2013, Oxford University Press.

10 Az Úr maga ismeri el, hogy a gyümölcs megkóstolása által az ember olyan lett, mint az istenek. 1Móz 3,22.

11 1Móz 3,7.

12 Jean Delumeau: i. m. 294. o.

13 Az ortodox egyház ezt nem vallja, és a zsidó vallás sem tulajdonít neki komolyabb jelentőséget.

14 Szent Ágoston a negatívabb, Teilhard de Chardin, Teophilosz vagy Ireneus a pozitívabb felfogást képviselik.

15 Tillich szerint „a teológiának újra kell értelmeznie az eredendő bűn tanát azzal, hogy bemutatja az ember egzisztenciális elidegenedettségét.” Szerinte el kell felejteni az olyan kifejezéseket, mint az eredendő vagy öröklött bűn, és azt az emberi állapot egyetemes jelképeként kell értelmezni, nem pedig, mint egy egyszer megtörtént eseményt. Paul Tillich: i. m. 268–271. o. Véleményem szerint az „eredendő ellentmondás” megjelenése egyszerre volt történelmi esemény, egy pillanatban a homo sapiens ráébredt

a halandóságára, és egyszerre egyetemes humán jegy, hiszen ez innentől kezdve fajunk legdöntőbb sajátossága lett. Eredendő is, öröklött is, de nem bűn.

16 Becker korai darwinistákra hivatkozva felveti, hogy az az ősünk, amelyik a legjobban félt, az egyúttal realisztikusabban mérte fel a külső környezet veszélyeit, és ezáltal valószínűbben örökítette tovább a génjeit. Egyúttal a haláltudattal együttjáró félelmet és szorongást. Ernest Becker: The denial of death. New York, 1973, Free Press Paperbacks, 17. o. Ahogy később látni fogjuk, más szerzők épp arra hívják fel a figyelmet, hogy

a halálszorongás annyira bénító lehetett, hogy akin eluralkodott, az nem vállalta az élettel járó kockázatokat, így elpusztult vagy nem örökítette tovább a génjeit. Lényegében mindkettő logikus, valószínűleg a kettő együttesen hatott. A félelemérzet egy fokig adaptív értékkel bírt, de egy bizonyos szint felett bénító hatású volt.

17 1Móz 3,22.

18 1Móz 3,24.

19 1Móz 3,23.

20 Bizonyos, hogy a kifejezés a latin colo szóból ered, s értelme a kultusz értelmében vett művelés. E tekintetben is az ember sajátja.

21 A fogalom jelentése Becker szerint az emberi természet esszenciája, egy finalitást magában rejtő individualitás, és szerinte az emberi természettel foglalkozó komoly szerzők mind a vizsgálódásaik központi fogalmává tették. Olyanokat sorol fel, mint Kierkegaard, Jung, Rank, Fromm, May, Schachtel, Maslow. Ernest Becker: i. m. 25–30. o.

22 „A Genezisben olvasható elbeszélés megadja az ártatlanság helyes magyarázatát. Az ártatlanság tudatlanság.” A bűnbeesés mítoszának a szorongás szemszögéből való filozófiai, pszichológiai vizsgálatát Kierkegaard végezte el először A szorongás fogalma című esszéjében. Sören Kierkegaard: Az ismétlés. Félelem és reszketés. Filozófiai morzsák. A szorongás fogalma. Előszó. Pécs, 2014, Jelenkor, 314. o.

23 Chris Stringer – Peter Andrews: Az emberi evolúció világa. Pécs, 2005, Alexandra, 130. o.

24 Leakey az egyik, aki a vadászatnak és az ezzel járó húsfogyasztásnak nagy jelentőséget tulajdonít, ami az emberi agy megnövekedett fehérjeigényét elégítette ki.

Richard Leakey: Az emberiség eredete. Budapest, 1995, Kulturtrade.

25 Zygmunt Bauman: Morality, immortality and other life strategies. Cambridge, 1992, Polity Press, 12. o.

26 René Descartes: Értekezés a módszerről. Budapest, 2000, Műszaki Könyvkiadó, 42. o.

27 Fontos hangsúlyozni a legelején, hogy az egész könyvben éntudatról beszélek, de ahogy jeleztem a 11. lábjegyzetben, a fogalom használata körül számtalan vita van. Nem beszélve arról, hogy az éntudat tekintetében is megkülönböztetnek különféle szinteket. Varki szerint az első lépés a szimpla éntudat (önmagam egyéni voltáról való tudat), a második a kezdetleges elmeteória (megjelenik a másik egyéniségének kezdetleges megértése), a harmadik a teljes elmeteória (a másik egyéni tudatának teljes megértése, ez, úgy tűnik, már egyedül az ember sajátossága) és végül a kiterjesztett

elmeteória (már nemcsak két egyed tulajdonít egyéniséget a másiknak, hanem közösen megértik, hogy a harmadiknak is van). (Utóbbit hívja de Waal triadikus tudatosságnak. Lásd Frans de Waal: Elég okosak vagyunk, hogy értsük, milyen okosak az állatok? Pécs, 2018, Alexandra, 200–210. o.) Ajit Varki – Danny Brower: Denial. New York, 2013, Twelve, 85–86. o.

28 A tükörteszttel először Gordon Gallup foglalkozott csimpánzokkal kísérletezve. Azt vizsgálta, hogy az adott állat felismeri-e magát a tükörben vagy sem. Azóta számtalan fajon kísérleteztek vele. Erről lásd bővebben Frans de Waal: i. m. 271–277. o. A tükörtesztek megbízhatóságával kapcsolatos kritikát illetően lásd Merlin Donald: Az emberi gondolkodás eredete. Budapest, 2001, Osiris, 136–137. o.

29 A csecsemők már 10 hónaposan maguk mögé nyúlnak, ha a tükörben azt látják, hogy egy játéktárgyat eresztenek le mögöttük, de például az orrukra kent piros foltot nem próbálják letörölni. Kétéves korára a gyermek már stabilan azonosítja magát a tükörben. Michael Cole – Shiela R. Cole: Fejlődéspszichológia. Budapest, 1998, Osiris, 256–257. o.

30 Azt az elméletet, amely az ember kiemelkedését összeköti az agyméret növekedésével, enkefalizációs hipotézisnek hívják. Ennek kritikáját adja Richard

E. Passingham: Az emberré vált főemlős. Budapest, 1988, Gondolat. Szerinte jellegzetes főemlős agyunk van, ami pontosan akkora, amelyet egy ekkora termetű főemlősnél elvárunk. A lényeg tehát nem a méret növekedése, hanem a belső struktúrák változása. Ugyanerről lásd Frans de Waal: i. m. 141–142. o. Itt kell megemlíteni Robin Dunbar „szociális agy” elméletét, mely szerint a társas csoportok mérete összefüggésben van az agy méretével, amely az ember esetében is döntő jelentőséggel bírt.

Az emberi csoport mérete már akkorává vált, hogy a főemlősökre jellemző kurkászással már nem lehetett összetartani, ezért megjelent a nyelv, amely az emberi evolúciónak döntő lökést adott. Robin Dunbar: Grooming, gossip and the evolution of language. London, 1996, Faber and Faber.

31 A neandervölgyi rejtélyhez lásd Chris Stringer – Peter Andrews: i. m. 164–165. o. És Szathmáry Eörs – John Maynard Smith: A földi élet regénye. Debrecen, 2012, Akadémiai, 243. o.

32 Erről lásd Sheldon Solomon – Jeff Greenberg – Tom Pyszczynski: The worm at the core. New York, 2016, Penguin Books, 63–66. o. Olyan kutatók munkáit idézik, mint Julian Jaynes, Steven Mithen, Terrence Deacon, Robin Dunbar, Nicholas Humphrey stb.

33 Itt kell megemlíteni Mithen elméletét, aki ugyan nem az éntudatból, hanem a nyelv kialakulásából vezeti le a kulturális robbanást. Szerinte az agyban különféle modulok fejlődtek relatíve lassan, de a nyelv megjelenése valamikor 50 ezer évvel ezelőtt ezek elszigeteltségét megtörte, megvalósítva a kognitív fluiditást a különféle területek között, ami döntő áttörést hozott. Steven Mithen: The prehistory of the mind. London, 1996, Thames and Hudson.

34 Itt érdemes megjegyezni, hogy több evolúciós szerző, mint például Szathmári – Maynard Smith (2012) vagy Tyler Volk az állati társadalmak emberi társadalommá alakulását tekinti az evolúciós ugrásnak, és nem az éntudat megjelenését. Tyler Volk: Quarks to culture. New York, 2017, Columbia University Press. A dolog azért nem tűnik problémának, mert az éntudat kialakulása és az ember társas környezetének komplexitása szoros kölcsönhatásban fejlődött. Lehet, hogy az éntudat kialakulása tette lehetővé a bonyolultabb csoportszerkezeteket, vagy épp fordítva, a komplex társas érintkezés bontotta volna ki az éntudatot.

35 Fromm szerint az ember csak ellentmondások által jellemezhető. Idézi Zygmunt Bauman: i. m. 22. o.

36 Max Tegmark: Élet 3.0 Budapest, 2018, HVG Könyvek.

37 Erich Fromm: Az emberi szív. Budapest, 1998, Háttér, 134. o.

38 Az éntudat megszerzésével a körülöttünk lévő világ értelmezésére kényszerültünk, ami mind a mai napig komoly fejtörést okoz. Milyen is az a világ, ami átölel bennünket? Hol helyezkedünk el benne? Milyen szintek, létrétegek vannak? A kérdés azért is „becsapós”, mert a rá adott válasz egyben saját magunk létezésének meghatározása is. Amikor a világot értelmezzük, önmagunkat definiáljuk. A történelem során számtalan modell született és fog még születni, amelyek összefoglalása külön könyvet igényelne. Max Tegmark szerint a változtatás képessége adja a kulcsot a létrétegek meghatározásához: Az „Élet 1.0” a természeti világ, amelyben az élő és élettelen dolgok

a világban léteznek, anélkül, hogy azon változtatni tudnának. Az „Élet 2.0” a kultúra világa, amikor az ember a világ átalakításába fog, hogy az komfortos legyen neki.

Az „Élet 3.0”, ami Tegmark szerint a jelenkor, az a szint, amikor fajunk önmaga átformálásához kezd. (Max Tegmark: Élet 3.0 Id. kiad.) Nicolai Hartmann szerint négy, egymásba olvadó és egymásra épülő létréteg alakult ki: a fizikai, a biológiai, a lelki-érzelmi (már az állatoknál elkezdődik) és az értelmi-szellemi (a főemlősök szintjén bontakozik ki). (Idézi Pokol Béla: A mesterséges intelligencia társadalma. Budapest, 2018, Kairosz, 104-105. o.) Az egzisztenciális pszichoterápia szerint három

létmódon keresztül kapcsolódunk a világhoz: az Eigenwelt (a személyes világ),

a Mitwelt (a társas világ) és az Umwelt (a nem emberi világ). (Rollo May: The discovery of being. New York, 1983, W. W. Norton & Company, 127–133. o.)

39 Az idő problémájához ajánljuk Rovelli tudományos és Safranski filozófiai áttekintését. Carlo Rovelli: i. m. Rüdiger Safranski: Idő. Budapest, 2017, Typotex.

A tér emberi kultúrában betöltött szerepéhez lásd Oswald Spengler: A nyugat alkonya. Budapest, 2011, Noran Libro, I. köt. 229–253. o.

40 Egyes kutatók szerint az éntudat bizonyos szinten már az állatvilágban is jelen van. Thomas T. Hills – Stephen Butterfill: From foraging to autonoetic consciousness. Current Zoology 61. évf. (2015) 368–381. o.

41 Merlin Donald: i. m. 132–135. o.

42 Antonio Damasio agykutató többféle tudatot különböztet meg: core-, proto- és autobiographic self, amelyek esetében az első, a magtudat már az állatoknál megjelenik, és az emberben jut el a kiterjedt, autobiografikus tudatig. Antonio Damasio: The Feeling of What Happens. New York, 1999, Harcourt Brace and Co.

43 Stephen Cave: Immortality. New York, 2017, Skyhorse Publishing, 16–17. o.

44 Csányi Vilmos: Etológia. Budapest, 1994, Nemzeti Tankönyvkiadó, 631. o.

2. Miért a tudattalan volt az első messiás?

„…keserves lehet csak azzal élni,

amit tudunk, és amire emlékezünk,

megfosztva attól, amit remélünk.”

(Albert Camus) [1]

2.1 A bizonyíthatatlan lélek

Ősidőktől fogva az egyik legelterjedtebb gondolat, hogy az embernek lelke van. Az amerikaiak 71, az európaiak 60, az afrikaiak és indiaiak több mint 90%-a hisz benne.[2] Van, ahol úgy tartják, az állatok is rendelkeznek vele. A lélekben való hit ráadásul független kortól, tértől, nemtől, iskolázottságtól, mindentől.[3] Olyan teória, amelyben ennyien hiszünk, igaz kellene, hogy legyen. A helyzet azonban az, hogy a lélek létezésére semmilyen tudományos bizonyíték nincs. Ettől persze még létezhet, talán a tudomány nem elég fejlett, vagy a tudományos módszer alkalmatlan a bizonyítására, de bárhogyan is van, a lélekről nem tudunk tényszerűen beszélni, mondjuk úgy, hitkérdés. Úgy tűnhet, a lélek az emberiség legkorábbi és legügyesebb találmánya halhatatlanságunk alátámasztására és halálszorongásunk megzabolázására.[4]

Filozófusok és teológusok sora próbálta bizonyítani logikus érveléssel a lélek szükségszerű létezését Platóntól Szent Ágostonon, Descartes-on és Robespierre-en[5] keresztül egészen a jelenkorig. Ráadásul az álmok, a testi folyamatainktól függetlenül csapongó gondolataink, érzelmeink, emlékeink révén a mindennapi tapasztalat számára is viszonylag könnyen indokolható. Képtelenek vagyunk elképzelni, hogy ne lenne lelkünk. Ha azonban feltesszük magunknak a kérdést, hogy mit is értünk pontosan lélek alatt, akkor kifejezetten kellemetlen helyzetbe kerülünk. A lélek a testünktől független valami, de a halálunkkal ugyanúgy felbomlik? A lélek a testünktől független valami, amely a halálunk után is fennmarad? A fennmaradó lélek a túlvilágra megy, esetleg más testbe vándorol, vagy valami más történik vele? Vagy a lélek a testünk része? A lélek a tudatunk? A lélek az elménk? A lélek az érzelmeink? A lélek az emlékeink? A lélek a gondolataink? Vagy ezek összessége? Vagy lehet, hogy a lélek is anyag? Különféle szubtilis hullámok vagy energiák találkozása? Vagy az is lehet, amit a természettudomány egy jelentős része állít, hogy a lélek valójában nem is létezik?

Ahogy Harari írja, ha komolyan vesszük az evolúció elméletét, akkor az kizárja a testtől független, halhatatlan lélek gondolatát.[6] Ráadásul a neurológiai kutatások azt bizonyították, hogy számtalan olyan dolgot, amelyet a lélekkel azonosítunk – az észlelésünket, az érzelmeinket, az emlékeinket, a racionális gondolkodásunkat vagy akár magát a tudatunkat –, az agyunk egy kisebb területének sérülése esetén is elveszíthetjük. Vagyis, amit általában léleknek hiszünk, az a testünk központi szervének, az agyunknak a függvénye.[7] Ezt a kérdést különösen aktuálissá teszi a mesterséges intelligencia, a robotizáció, a klónozás és a génsebészet fejlődése, amely során az emberi élet, a lélek és a tudat fogalmai új kihívásokkal szembesülnek.[8] Lehet-e tudata a mesterséges intelligenciának? Ha igen, akkor ez léleknek minősül-e? A jövő kérdései éppen akkor dörömbölnek az ajtón, amikor a múlt válaszaiban nagyon elbizonytalanodtunk.

A tudományos viták izgalmai azonban megmaradnak egy szűk kör intellektuális élményének. A már említett kutatások bizonyítják, az emberek többsége továbbra is úgy hiszi, van lelke, még ha annak konkrét jelentését ezernyi módon is értelmezik. A lélekben való hiedelem annyira erős, hogy a tudomány számtalan neves képviselője is hitet tesz mellette, elismerve az emberi vizsgálódások lehetőségeinek korlátait. Vannak, akik egyenesen azt mondják, ha a tudomány netán be is bizonyítaná a lélek nemlétét, akkor sem bizonyítana be semmit, mert az ember nem csupán test és lélek, hanem szellem is. És hogy éppen a szellem, amely halhatatlan, amely isteni, és amelyet sokan tévesen a lélekkel kevernek össze. A testtel szerintük nyugodtan semmivé válhat a lélek, hiszen a szellem a mi valódi – bár láthatatlan és tudományosan vizsgálhatatlan – lényegünk, amely halhatatlanságunk forrása.

2.2 A megtapasztalt lélek

Nem szeretnénk a szellem és lélek tudományos és filozófiai vitájánál tovább időzni. Legyen akár szellem, akár lélek, akár tudat, bármi, a kérdésünk az, honnan ered az az érzésünk, hogy halhatatlanok vagyunk. Tényleg ezt érezzük? Vagy csak annyira vágyunk rá, hogy belevetítjük magunkba?[9] A gondolkodás fonalát az emberi faj fejlődésének azon pillanatánál kell újra felvenni, amikor az éntudat megjelenik.

Számtalan gondolkodó leírta már, hogy a halál tudata lényegében az embert meghatározó lényegi sajátosság.[10] Itt azonnal felmerül egy kérdés. Talán az állatok nem tudják, hogy meg fognak halni? Korunkban a kérdéssel kapcsolatban megfigyelhető egy érdekes társadalomlélektani folyamat. Miközben a természettudomány felismerései és kísérletei folyamatosan elmossák az emberi és az állati világ közötti határokat, és ezáltal az embert egyre inkább egy különleges állattá formálják, ezzel párhuzamosan a posztmodern fogyasztói társadalom elidegenedő és magányos embere a körülötte lévő állatot, házi kedvencet egyre inkább különleges emberként észleli. Se szeri, se száma olyan közösségi médiás csoportoknak, akik a legőszintébben vallják, hogy amíg az emberek gonoszok és számítók, addig az állatokkal őszinte és feltétlen szeretetkapcsolat létesíthető.[11] Innen már tényleg csak egy lépés, hogy szeretett kedvencünket humán jegyekkel ruházzuk fel: emberi lelket és tudatot lássunk meg benne.

Sok állatbarát ragaszkodik a gondolathoz: az állat is tudja, hogy meg fog halni. Szokás hivatkozni az elefánttemetőkre[12] vagy a csimpánzok körében végzett kutatásokra, amelyek az állati gyász létezését igazolják. Ugyan az utóbbival kapcsolatban valóban komoly kutatások folytak, talán nem vagyunk túlságosan vakmerők, ha kijelentjük: a halálnak az emberre jellemző tudatosságához hasonlót sehol az állatvilágban nem fogunk találni, még a legközelebbi rokonainknál sem. Ahogy fentebb kifejtettük, a haláltudat az éntudat emberi evolúciójának – kifejezetten kellemetlen – mellékterméke. Vannak biológusok, akik szerint a haláltudat olyan mentális teher az élőlényen, amellyel egyszerűen képtelenség együtt élni.[13] Akit mulandóságának gondolata tart rettegésben, az a fennmaradáshoz szükséges kockázatokat – vadászat, párzás, utódnevelés stb. – kevésbé fogja vállalni, így lényegében halálra van ítélve. Mindez egy lehetetlen helyzetet teremtett. Egy egzisztenciális paradoxont, hiszen az élőlényekben meglévő életösztön és az emberben megjelenő haláltudat ellentétes, egymást kizáró viszonya mentális zavart, állandó szorongást okozott.[14] Az evolúció elménk ketrecében összezárt egy istent és egy majmot.[15] Persze hogy egymásnak ugrottak.

Az élet legalapvetőbb és legegyértelműbb jelensége, hogy az élőlények célja a fennmaradás. Ezt hívjuk életösztönnek, ami valamilyen passzív formában a növényekben is ott szunnyad, az állatokban már aktív, az emberben pedig egyenesen tudatossá válik, vagyis reflektál önmagára. Minden élőlény tovább akar élni, de az ember az, amely nem csak tovább, hanem örökké.[16] Ezért, ha igazán pontosan akarunk fogalmazni, ha igazán mélyen akarjuk megérteni önmagunk problémáját és ősszorongását, akkor azt kell mondani, az éntudatnak nem is egy, hanem egyenesen két mellékterméke volt: a haláltudat és valamiféle halhatatlanság-érzet. Az elsőről már beszéltünk, most vizsgáljuk meg a másodikat.

Furcsa ellentmondás, de miközben mi, emberek racionális értelemben felfogjuk, hogy a halál számunkra elkerülhetetlen, valahol legbelül mégis jellemez bennünket egy érzés, egy sejtés, hogy valamilyen formában halhatatlanok vagyunk. A természettudomány nyilván nem tud mit kezdeni az ilyen homályos, adatokkal nem igazolható dologgal, és azt a vallások, filozófiák – a tudomány számára érdektelen – problémájaként kezeli. Ez azonban súlyos hiba. A halhatatlanság-érzet ugyanolyan fontos az emberi létezés megértése szempontjából, mint a – tudomány által egyébként szintén elhanyagolt – haláltudat. Ennek a borzongató és reményt adó érzésnek valószínűleg több oka is van.[17] Hármat szeretnénk megemlíteni.

Elsőként említsük meg az élőlényekbe kódolt életösztönt, amely, ahogy említettük, az ember esetében tudatosul. A tudatosult életösztön pedig mi mást is akarna, ha nem örök életet? A fennmaradás és az öröklődés szinte minden biológus élet-definíciójának részét képezi.[18] Azt a fajt, amelyik nem akarja megélni a következő pillanatot, az evolúció kiszelektálja. Nincs tehát abban semmi meglepő, még természettudományos szemmel sem, hogy az az élőlény pedig, amely az időtudata révén nem csupán elszenvedi, de tervezi is a jövőt, amelynek kialakul a képessége a képzeletre, a fikcióra, vagyis az ember, nem csupán a következő pillanatot, hanem az összes következő pillanatot szeretné megélni.

A pszichológia egyik kevéssé ismert, de újabban újra erőre kapott területe a prenatális (születés előtti, magzati) emlékek kérdése. Otto Rank egyik korai munkájában[19] lényegében az emberi élet egyéni és civilizációs problematikáját az anyaméhből való világrajövetelünk drámai élményéből vezeti le. A magzati időszak szinte öntudatlan, paradicsomi létezésének – totális biztonságérzet, a vágyak azonnali kielégítése, időtlenség – a születés traumatikus élménye véget vet. A csecsemő anyával való kapcsolata – jó esetben – biztosítja egy ideig ennek pótlékát, de csak egy ideig. Életünk során folyamatosan ebbe a prenatális harmóniába vágyunk vissza, ezt kutatjuk, még ha ez nem is tudatosul. Talán soha nem gondoltuk végig, de amikor egy vasárnapi ebéd után jóllakottan, egy csésze finom kávéval, egy kis pléddel meg egy jó könyvvel a szoba sarkába kucorgunk, és azt érezzük, ez most tökéletes érzés, nos, akkor valójában a magzati korunk totális élményét másolgatjuk. Ez a tudattalanul bennünk élő emlék tehát újabb magyarázat lehet arra, miből is ered az a gomolygó érzet, amely a halhatatlanság édes gyümölcsével kecsegtet bennünket.

Végül érdemes visszanyúlni az ókori Epikurosz számtalanszor idézett gondolatához: „Ameddig mi létezünk, a halál nincs jelen, amikor pedig a halál megérkezik, mi nem vagyunk többé.”[20] Ez a gondolat rávilágít az emberi tudat különös ellentmondására. Éppen az éntudat, vagyis az a képességünk, amely révén a halált azonosítottuk, tesz képtelenné arra, hogy felfogjuk önmagunk megszűntét. Ezt az ellentmondást akár most is megvizsgálhatjuk, ha megpróbáljuk elképzelni a halálunkat. Látjuk, ahogy fekszünk a koporsóban, ahogy a temetésünkre megérkeznek a gyászoló rokonok és barátok, a pap pedig elmondja a szokásos búcsúztatót. Lényegében egy filmet nézünk, mintha valaki másnak a temetésén lennénk.[21] Csak kívülről látjuk a magunk halálát, és képtelenek vagyunk belülről átélni, de ez az ellentmondás valójában logikus. A halálunkat a tudatunk segítségével kellene elképzelni, azzal a tudattal, aminek a halál éppen a megszűnését jelenti.[22] A kör bezárult. A másik halálát megtapasztaljuk, de a sajátunkat nem.[23] Gyakran mondjuk, hogy egy valami biztos, a halál, de ilyenkor némi iróniával azt is hozzátehetnénk: persze nem a miénk. Ezt a filozófiai eredetű felismerést ráadásul a legfrissebb neurológiai kutatások természettudományos szempontból is megerősítették.[24] Agyunk tökéletes tagadómechanizmust fejlesztett ki, hogy ne kelljen szembesülnünk a mulandóságunkkal.[25]

Egyes pszichológusok szerint a bennünk munkáló halhatatlanság-érzet lényegében az emberrel veleszületett, az agyunkba huzalozott sajátosságunk.[26] A fentiek fényében ez teljesen logikus. Az említett három dolog: az állatvilágból hozott életösztön, a prenatális harmónia tudattalan emléke és a tudatunk képtelensége, hogy önmaga nemlétét felfogja, mind egy irányba mutatnak: az emberi halhatatlanság-érzet kialakulásához. Safranski szerint könnyebben gondoljuk magunkat bele „egy isten helyébe – létezzék vagy nem –, mintsem egy kő helyébe, mely pedig megragadható módon adott számunkra.”[27] Szinte látjuk magunk előtt éntudatára ébredő ősünket, amint a barlang előtt rakott tábortüzet nézi ledermedve és a következő dilemmával szembesül: „Tegnap egy tigris elragadta a testvéremet és felfalta. Szörnyű volt látni és nem tudom feledni, ahogy riadt szemeivel még felém pillantott, miközben a ragadozó elharapta a nyakát. Talán holnap én következem? Ez velem is megtörténhet? Voltam már közel hozzá. A múltkor a szomszéd horda támadása elől épphogy el tudtam menekülni. De miért érzem azt, hogy ez akkor sem jelenti az életem végét? Hogy több vagyok, mint a testem? Igen, úgy érzem, hogy mindaz, amit most érzek, nem szűnhet meg. Az képtelenség volna. Ezt nem tudom, nem akarom elhinni. Valaminek biztosan lennie kell, még akkor is, ha meghalok.” Ezen gondolatok után pedig a törzs sámánjához ballagott, aki elmesélte az istenek és a lélek történetét…

2.3 Az első messiás

Ráadásul nem kellett feltétlenül a sámánhoz sietni segítségért. Ahogy fentebb írtuk, saját agyunk evolúciója fejlesztette ki a túléléshez szükséges mechanizmust: önmagunk félrevezetésének, a létezésünk valóságával kapcsolatos tagadásnak a képességét.[28] Miközben az elmúlásunk teljesen nyilvánvaló, mégis elképzelhetetlen számunkra. Ez pedig csak úgy volt lehetséges, hogy az ember a magának hazudó főemlőssé vált.[29] Itt pedig egy fontos ponthoz érkeztünk, ugyanis meggyőződésünk, hogy a haláltudat elfojtása nem csupán a kultúrát megalkotó ember létrejöttének, de a tudattalan megjelenésének is a pillanata.[30]

Ha a természettudományról azt mondtuk, a lélek létezését is megkérdőjelezi, nyilván nem meglepetés, hogy a Freud által a vizsgálódás középpontjába emelt tudattalan[31] kapcsán is csóválja a fejét. Maximum annyit fogad el, hogy létezik a tudatelőttes, vagy az úgynevezett kognitív tudattalan, egy olyan nem tudatos tartomány, amelyet nem választ el minőségi különbség a tudatostól, csupán annak halványabb, reflexszerű, automatizált formája.[32] Seymor Epstein egészen odáig megy, hogy szerinte az a fajta kaotikus tudattalan, amit Freud elképzelt – vagyis a szorongásainkkal és fájdalmainkkal asszociálódott gondolatok gyűjtőtere – nagyon valószínűtlen, mivel egy ennyire a valóságtól elszakadt jelenség nem lett volna kellően adaptív, és az evolúció az évezredek során kiszelektálta volna.[33]

Véleményünk szerint a tudattalan kulcsát a nagy kaszás kezében kell keresnünk. Mi lehetett az első pillanat, amikor a homo sapiens elméjének szükségessé vált egy „gondolattemetőt” létrehozni? Mikor érezhette először, hogy olyan pszichés nyomás alá került, amit csak egy forradalmi, mentális innováció segítségével tud leküzdeni? Ahogy mondtuk, a haláltudat megjelenése, és a halhatatlanság-érzettel kapcsolatos bénító konfliktusa kívánta meg ezt a bátor evolúciós lépést, bátor hazugságot, bátor önmegtévesztést.[34] Kellett egy jól elrejtett pszichés tárolóhely, ahová a mulandóságunkkal kapcsolatos toxikus gondolatokat rejthettük el. Robert Langs ezt mély-tudattalannak hívja, amelyet a halállal kapcsolatos élmények teremtettek meg.[35] Az amerikai pszichiáter szerint a mély-tudattalan kifejezetten adaptív, mert a halálszorongással szemben csak egyetlen eszköz létezik, a tagadás. A tudattalan tehát nem misztikus homályba vesző, kaotikus és irracionális fantazmagória, hanem fajunk leglogikusabb, legracionálisabb, legéletrevalóbb hazugságának valóságos rejtekhelye. Ide bújtattuk el a halandóságunkkal kapcsolatos asszociációinkat. Ez válasz arra is, hogy miért kellett az állatvilágból magunkkal hozott motivációinkat, ösztöneinket a tudattalanba száműzni. Pontosan azért, mert állati származásunk is halandóságunk egy mementója.[36] A tudattalan az a sötét és tiltott verem, amelyet azért ástunk magunknak, hogy belehazudhassuk létezésünk valóságát.[37] Nem az ellenségünk, mint Freudnál, hanem a legnagyobb jótevőnk. Egy megváltó evolúciós innováció, amely lehetővé tette, hogy életben maradjunk, hogy nekivághassunk a kultúra kalandjának.

Íme, az ember. Egy éntudattal rendelkező főemlős, aki evolúciós előnyök sorára tesz szert, de egyúttal két egymásnak ellentmondó gondolat satujába szorul. A bal vállán ülő kisördög folyamatosan azzal nyomasztja, hogy ő is meg fog halni, és ez elől nincs menekvés. A jobb vállán ülő kisangyal pedig folyamatosan azzal kecsegteti, hogy örökké fog élni. Az utóbbira hallgattunk, akár az önmagunkkal kapcsolatos tagadás és hazugság árán is, de az előbbi hangja ettől még nem halkult el. Hogy azt a legkevésbé halljuk, elkezdtük nagy csinnadrattával a kultúrát megépíteni. A külvilág zajos zsibvásárába vetettük magunkat, hátha a belvilágunk elhalkul. Meggyőződésünk, hogy ez az a pillanat, amikor ez a fantasztikus állat, a homo sapiens valójában emberré válik.[38] Egy szorongó majomistenné, és ezzel megkezdődik a történelem.[39]

1 Albert Camus regényei. Közöny. A pestis. A bukás. Budapest, 1970, Európa, 342. o.

2 Stephen Cave: i. m. 143. o.

3 Az ezzel kapcsolatos Gallup-felmérést idézi Yuval Noah Harari: Homo Deus. Budapest, 2017, Animus, 94–95. o.

4 Sheldon Solomon – Jeff Greenberg – Tom Pyszczynski: i. m. 88. o.

5 Robespierre az Isten helyére állítandó Legfőbb Lény létezésében a lélek halhatatlanságának vigasztaló elvét látta. Miguel de Unamuno: A tragikus életérzés. Budapest, 1989, Európa, 42. o.

6 Yuval Noah Harari: i.m. 4–97. o. Ráadásul a szerző nem csupán a lélek, de a tudat létezését is tudományos alapon kérdőjelezi meg.

7 A már említett Antonio Damasio munkásságát érdemes megemlíteni. Idézi Stephen Cave: i. m. 188. o.

8 Ennek a folyamatnak az összefoglalására lásd Pokol Béla: A mesterséges intelligencia társadalma. Id. kiad.

9 „(…) minthogy maga a lélek halhatatlannak látszik, az úgy hiszem illő is, méltó is

az embernek megkockáztatnia, hogy higgye; hiszen szép ez a kockáztatás, s az ilyesmibe szinte bele kell bűvölnünk magunkat”. Platón: Szókratész védőbeszéde, Kritón, Szókratész halála. Budapest, 1957, Európa /Világirodalmi kiskönyvtár/, 63. o.

10 „Az ember az egyetlen lény, aki tud a haláláról.” Spengler: A nyugat alkonya. Id. kiad. I. köt. 233. o. „(Az emberek) különösen nem tudják nem felismerni a haláluk felismerését.” Zygmunt Bauman: i. m. 3. o. „Az ember a születés, a fiatalság,

a nemi érés, a betegség, az öregség és a halál dolgában osztozik az állatokkal, de minden más élőlénytől eltérően csak ő tudja, hogy meg fog halni, csak ő képes előre látni

a véget.” Norbert Elias: A haldoklók magányossága. Budapest, 2000, Helikon, 9. o.

„Az különbözteti meg leginkább az embert az állattól, hogy – így vagy úgy – elraktározza halottait, nem engedi át őket az anyaföld – mindenek szülőanyja – kénye-kedvének; egyszóval halottraktározó állat.” Miguel de Unamuno: i. m. 41. o. „A legegyszerűbb, de ugyanakkor egyik legkeményebb bizonyítéka annak, hogy nem illünk vagy legalábbis nem teljesen illünk bele ebbe a világba, az a tény, hogy meg kell halnunk.” Hankiss Elemér: i. m. 30. o.

11 Mivel az ember menthetetlenül társas élőlény, ha saját fajtársai között nem talál, akkor máshol keres magának társakat. Ráadásul olyat, akivel viszonylag egyszerű szabályok között, relatíve kis felelősség és kockázat mellett élhet együtt.

12 Csányi Vilmos: Íme, az ember. A humánetológus szemével. Id. kiad. 163. o.

13 Ajit Varki – Danny Brower: i. m. És Handbook of Terror Management Theory. Szerk. Clay Routledge, Matthew Vess. San Diego, 2019, Academic Press, 2. o.

14 A híres biológus, Volk, ezt hívja az „ősi ütközetnek”. Tyler Volk: What is death? New York, 2002, John Wiley & Sons, 104. o.

15 Ahogy Becker zavarbaejtően megfogalmazta, olyan istennek érezzük magunkat, akinek ánusza van. Ernest Becker: i. m. 51. o.

16 Stephen Cave: i. m. 2. o.

17 Uo. 14–15. o.

18 Szathmáry azt írja A földi élet regényében, hogy az élet három feltétele: sokszorozódás, sokféleség és öröklődés. Szathmáry Eörs – John Maynard: i. m. 19. o. Harari szerint a tudomány egyre inkább úgy tekint az életre, mint adatfeldolgozás. Yuval Noah Harari: Homo deus. Id. kiad. 340. o. Tegmark véleménye alapján az élet önsokszorozó, információfeldolgozó-rendszer. Max Tegmark: i. m. 32. o.

19 Ott Rank: A születés traumája. Budapest, 2017, Oriold és Társai.

20 Epikurosz levele Menoikeuszhoz. In Diogenész Laertiosz: A filozófiában jeleskedők élete és nézetei tíz könyvben. X. 124. Budapest, 2007, Jel.

21 „Saját halálunk is elképzelhetetlen, és valahányszor megkíséreljük elképzelni, észrevehetjük, valójában csak nézőként veszünk részt benne.” Sigmund Freud: Időszerű gondolatok háborúról és halálról. In Sigmund Freud művei V. Tömegpszichológia. Társadalomlélektani írások. Budapest, 1995, Cserépfalvi, 175. o. Freud szerint az emberben az úgynevezett id halhatatlannak hiszi önmagát.

22 Stephen Cave: i. m. 19. o.

23 Ennek az emberi ellentmondásnak a filozófiai és vallási következménye a fenomenológia, a szubjektivizmus és a végsőkig élezett szolipszizmus, amely utóbbi búvópatakként szinte az egész európai gondolkodás fejlődését végigkíséri. Buji Ferenc: