Bognár Péter

Minél kevesebb
karácsonyt

– részlet –

© Bognár Péter, 2023

A következő lapokon megformált személyek és helyzetek fiktív természetűek, a valósággal való bármiféle egyezésüket éppen ezért a véletlen művének kell tekintenünk. Ugyanakkor nincs abban semmi furcsa, hogy a szerencse változandóságának következményeképpen véletlenül számtalan egyforma esemény történik az idők végtelen folyamán. Mert vagy a várható esetek száma határtalan, és akkor a véletlennek kimeríthetetlen bőségben nyílik alkalma azonos események előidézésére, vagy pedig korlátozott számban fordulnak elő olyan lehetőségek, amelyek bizonyos események megtörténéséhez vezetnek, és akkor elkerülhetetlenül szükséges, hogy azonos előidéző okok azonos eredmények megtörténéséhez vezessenek.

Egy fényfüzér és még egy fényfüzér, és aztán egy rénszarvas vagy szán vagy ehhez hasonló, amely lassan úszik valamely ház falán, hogy nem sokkal később egy ugyanolyan, fényből szabott rénszarvas vagy szán kövesse, és még egy, és még egy, ki tudja, meddig, ha egyszer a nap átengedte a világot a sötétségnek, és lassan alámerült a hűlő gázban, és már fényének hideg pora is alápergett a szántót határoló akácok elszürkült korall-legyezőiről. És aztán töklámpák hada gyúl, pár fogú tar koponyáké, amelyek torz nevetéssel bámulnak bele az éjszakába, mintha csak a sötétségen aratott győzelem emlékére, trófeaként állították volna ki őket a házak elé mind az ott lakók, míg álomra nem hajtják fejüket, és ki nem lobban a mécsesek lángja, és láthatóvá nem válik, hogy ilyen győzelem sohase született, ahogyan soha nem is fog megszületni. És aztán újabb és újabb fényfüzérek és fénygömbök, élettelenek és kihunyhatatlanok, meg hidegen lobogó elektromos fáklyák csapongó lidércfénye itt is, ott is, és pisla műanyag jégcsapok, amelyekben LED világlik, és egy erkélyre vagy ablakpárkányra vagy kéményre felkapaszkodó, vörös és fehér mikulásbáb, amely gnómként ostromolja a házat, kövéren, holt vigyorral az arcán, vagy pedig testetlenül, rongyokból összevarrva, előbb egy, aztán száz meg száz, mintha csak a sötétség küldte volna el őket zsákkal a hátukon a tökfejekért, vagy olyasvalamiért még inkább, amiről a házakba húzódók maguk se tudják, hogy a birtokuk, és amelyet éppen ezért még azelőtt elvesztenek majd és még azelőtt átengednek az éjszakának, hogy az elvenné tőlük. És aztán eltelik egy nap és még egy, és már minden házat és minden ereszcsatornát fénypontokból rajzolt vonalak fonnak be, és a fákat meg a bokrokat is, meg vak sarkcsillaguk körül forgó lézerfények, és aztán esős idő jön, vagy köd ereszkedik a házakra, és a szakállas tolvajbábok súlyosan lengenek a szélben, és az irhájuk vízzel telik meg reggelre, a köd pedig füsttel, ki tudja, milyen füsttel, mert hiszen a vegyes tüzelésű kazánokban, bár a törvény tiltja, minden elég, ami éghető, és ami nem kell már az embernek ezen a világon. És akkor kezdetét veszi a végenincs villogás. Egy fa, amelynek hol ez, hol az az ága fénylik fel, hol pedig a törzse, és ilyen-olyan lények, különböző rendűek és rangúak, fényből megrajzoltan, angyalok és őzek és csillaghoz hasonló ábrák, meg értelmetlen vonalak tömege, és egy másik kert, amelyben bárány vagy tehén vagy szamár álldogál, előtte jászol, szintén fényből, és az állat hol felkapja, hol pedig lefúrja a fejét, négyszer vagy ötször egymás után, hogy aztán felnézzen az űrbe, és kitátsa a pofáját, mintha ordítana, és tomporából fénycseppek özöne robbanjon ki és villogjon tócsába gyűlve a földön, tréfaként, míg újra nem kezdődik az egész, azon polgártársunk rút akarata és ocsmány elképzelése szerint, aki a kerthez tartozó házban lakik. És valamivel arrébb semmi sincsen, és aztán egy tuja, amelynek fényfüzérrajzolata az ott lakó fiatalok szeszélyéből kifolyólag, vagy mert felül akarnak kerekedni a szamáron és mind az összes bokorra és sövényre tekert ábrán, vagy pedig, ki tudja, miért, meredt férfitagot formáz, hogy ilyeténképp fúrja bele magát a sötétségbe, és mellette még egy ugyanolyan, és még egy, és még egy, hogy mikor az egyik kihuny, akkor villanjon fel a másik, akárha körbeugrálná az a szerv a kertet, és minthogy mindegyik nagyobb, mint az őt megelőző, az ünnep a szemünk láttára bontakozik ki, és nő hatalmassá, újra meg újra, míg tart az éj, ha ugyan ünnep az, amit látunk, és ha ugyan véget ér egyszer. És villognak a kukatárolók, kék, piros és fehér színekkel, és az autóbeállók, a fás- és szerszámoskamrák, és a kertek mélyén villogó fénydíszek ékítik és rajzolják ki az akácrönkökből összerótt hinták és csúszdatornyok és lombkunyhók vázát, és mindennek csak körvonala van, és teste semminek sincs, és ezek a körvonalak is hol előtűnnek, hol visszazuhannak az éjszakába, miként a kutyák, amelyeket sétálni visznek a sötétségbe, fénylő nyakörvvel és villogó fényszalaggal a hátukon, hogy az ember lakta világ széléig kísérve lecsatolják őket a pórázról, és elengedjék őket a gazdáik, holott ez szintén szabályellenesnek mondható. És aztán december lesz, és a villódzó sötétség mélyén már nem csak olyanok próbálnak meg ittasan autóba ülni és hazahajtani a presszóból, akiktől az idők során ezt voltaképp megszoktuk már, hanem olyanok is, akik máskülönben nemigen fogyasztanak alkoholt, vagy ha mégis, akkor csak este, a tévé előtt ülve, mikor a családjukon kívül senki se látja őket, míg le nem csukódik a szemük, és tátva nem marad a szájuk, és görcsös kezüket maguk alá gyűrve el nem dőlnek. Így hát a következő hetekben innen is, onnan is kiabálás vagy ordítozás hangja szűrődik ki, meg sírás, hosszan elnyújtott vonyítás, emberi és állati egyaránt, és mindig van, aki még az ünnep előtt elbukik, és ezüst- vagy aranyszín sprét fúj az ura arcába, vagy elnáspángolja a feleségét, vagy levágja és megeszi az egyik ujját, mert hiszen senkinek se könnyű ezen a világon, mert hiszen ki tudna választ adni a kérdésre, hogy ugyan mit várunk, és ugyan mi az, amit ünnepelni összegyűlünk majd, és hogy mi lesz velünk másnap és azután, és hogy kik vagy mik vagyunk voltaképpen. És aztán eljön a huszonnegyedike, és előkerülnek a balták, mert a megvásárolt fenyőfát bele kell faragni a talpba, csakhogy a talp sohasem megfelelő méretű, így hát tíz baltából egy menetrendszerűen az ajtófélfába csapódik, vagy összeaprítja a mikrohullámú sütőt, vagy ízzé-porrá zúzza a komódot, karácsonykor ugyanis fokozottan megérzi az ember, ha az év során elhibázott valamit, valamit, amit most már sehogyan se lehet kijavítani és jóvátenni. És akkor a kutyák nekiiramodnak az éjszakának, tízen vagy tizenöten is olykor, vagy még többen, és az izgékony fénypontok szétrajzanak, és féregként fúródnak bele a sötétségbe, majd együtt haladnak ismét, kígyózva és egymást kerülgetve, akár egy mélytengeri faj különös sokadalma, soha egymáshoz nem érve, vagy mintha ivarsejtek volnának, amelyek teherbe akarják ejteni a világot, ki tudja, mi okból, és ki tudja, milyen céllal, míg sikítani nem kezdenek a riadt sípok, és a gazdák ordítása föl nem veri a csöndet, és a fejükön és kezükön lámpákkal felszerelt vagy éppen csontváznak öltözött gyerekek rohanni nem kezdenek, ész és szándék nélkül, valamely irányba.

Egy
Amelyben megérkezik a fagy

Az éjszaka hideg volt és holdtalan, és én jól aludtam, mert fogalmam se volt róla, hogy mi vár rám, és a diófák alatt reggelre viaszsárga levélszőnyeg hevert. A Haraszti-csemete meg az apja hat óra után nem sokkal ért a bázisra. A lányon kék kapucnis télikabát volt, szűk, a bokája fölött végződő farmernadrág, fehér sportcipő, Haraszti úr pedig kötött, az évek során megnyúlt pulóvert és barna télikabátot viselt, hozzá bordázatát vesztett kordbársony nadrágot és elnyűtt, fekete bőrcipőt. Amikor kinyitottam a bejárati védmű dupla vasajtaját, és kiléptem a szabadba, ők ketten már ott voltak. Háttal álltak nekem, a mintatelep parkját figyelték. A kiáltozást rég abbahagyták, de hiába álltak néma csöndben, a telep épületei és a park idegen testként tekintett rájuk, apára és lányára egyaránt, és ők közelebb húzódtak egymáshoz, és semmit se láttak a körülöttük lassan élénkülő mozgásból, mert hiszen valóban idegenek voltak itt.

És aztán odaértem hozzájuk, és Haraszti úr felneszelt a lépteim alatt csikorgó murva zajára, és megfordult, és lesunyta a fejét, mivel Haraszti úr tűzzománc ékszerek és tálak és apróságok készítéséből tartja fenn magát és családját, és jobb szemébe évekkel ezelőtt szikra pattant, hogy ezt az opálos üveggolyóra emlékeztető szemet Haraszti úr azóta, ha csak teheti, rejtegetni igyekezzen. És akkor a lánya is megfordult, és elővette a kabátja zsebéből a telefonját, és miután előkereste a fotót, felém fordította a készüléket, Haraszti úr pedig köszönt nekem, de nem nyújtott kezet, hanem továbbra is szótlanságba süppedt, mint aki a végére ért valaminek, és a lányka arca is nyúzott volt, és a szemén látszott, hogy ő is keveset aludt, és korán kelt, és hogy már semmi se számít neki, hanem mindent egyenlő távolságból néz ezen a világon. Éppen indulni készültem, hogy bejárjam településünk utcáit, és mozgó figyelő-jelző szolgálat keretében bizonyosodjak meg róla, hogy minden rendben, így hát az egyesületünk bázisául szolgáló hajdani silóaprító és a kőzúzalékkal felszórt parkoló között álltunk. Rossz hangulatban voltam. Előző este fedeztem fel az idei első égősort, az elsőt, amely után immár nincs visszaút, és amelynek süket villódzása minden évben nyomorúságos hangulatba taszít. Haraszti úr épen maradt bal szeme ráadásul ide-oda járt, és a világ minden kincséért meg nem állapodott volna, akárha emberi ésszel soha fel nem fejthető kérdések körül bolyongna, olyan kérdések körül, amelyekre világtalan jobb szeme, ha titkolja is előlünk, réges-rég meglátta már a választ, az emberi léptéket messze meghaladó, változtathatatlan igazságot.

A fényképen a kutyájuk volt látható, egy amolyan középmagas, hófehér bundájú eszkimó kutya, fölcsapott, szintén hófehér, a háta közepe felé visszakunkorodó farokkal. A fajtáját tekintve szamojédnak nevezett állat kora délután tűnhetett el, este mindenesetre már nem volt a kertben, és az éjszakát sem töltötte otthon. Korábban sose szökött meg, de most Haraszti úr nem dolgozott, hanem kartondobozba pakolta a már elkészült ékszereket meg párologtatókat meg gyertya- és hamutartókat, és a rétegek közé újságpapírt rakott, meg tojástartókat, és aztán az egész dobozt berakta az autó csomagtartójába, és kinyitotta a kaput, és kitolatott az utcára, mert ezeket az árukat bizományba viszi azoknak a boltoknak, amelyek tűzzománc tárgyakat is hajlandók kirakni a polcra, így hát az egyéves szukának volt ideje meglógni, és aztán már senki se volt otthon. És aztán nekiindultak, és még este végigjárták a falut, és közben hívogatták és fütyültek neki a sípjával, és a nevét kiabálták, és ilyen módon utcáról utcára haladtak, és aki szembejött velük, annak gondosan kinyomtatott, apró cetlit adtak a kezébe, amelyen a telefonszám mellett a kutya neve, fajtája és kora is olvasható volt, és elmondták, hogy az állat nyakában csontot formázó, szépen megmunkált biléta lóg, és hogy egy barátságos és játékos teremtésről beszélünk, aki, ha hívják, bárkihez odamegy, mert ilyen fajta, és mert mindenkiben megbízik.

A kislány halkan beszélt, és a hangja, talán a sok kiabálástól, rekedtnek tűnt, és én fogtam a cetlit, amit Haraszti úr a kezembe nyomott, és a mellényem zsebébe gyűrtem, és megígértem, hogy nyitva fogjuk tartani a szemünket, és ha látjuk a kutyát, akkor körültekintően járunk el, és jól bánunk vele, és nem hagyjuk, hogy tovább kószáljon a maga feje után, hanem befogjuk, és azonnal hívjuk a megadott telefonszámot. Egy csapat varjú repült át felettünk, hatan vagy nyolcan lehettek, és aztán ellentétes irányban haladva és jóval magasabban fehér sirályok tűntek fel, és én megborzongtam, és visszaadtam a Haraszti csemetének a telefont, és nyakig húztam ezeréves mellényem cipzárját, mert hiszen elvileg fel lehetett tenni, hogy valóban csak elkószált a kutya, és hogy a nap folyamán előkerül még. Semmi se állandó ezen a világon, így hát bizakodnunk kell, mondtam aztán, ha az is igaz, persze, hogy Nikiasz sohasem hagyta figyelmen kívül a jósok tudományát, míg Crassus semmibe se vette, mégis mindketten odavesztek.

Kettő
Amelyben a fiút látjuk, és a fiú halkan és egyszerűen beszél

A fiúról mindezek után a következőket tartom szükségesnek előrebocsátani. Amikor nyár végén visszaköltözött az édesapjához, és felvételét kérte egyesületünkbe, akkor még nem töltötte be a tizenhatodik életévét, így hát szabályszerűen egyelőre nem tudtam fölvenni. Hogy kedvét ne szegjem, egy amolyan gyakornoki státuszt ajánlottam fel neki addig, amíg közelgő születésnapja lehetővé nem teszi, hogy véglegesítsem, és sikeres vagy legalábbis elfogadható vizsga esetén ténylegesen is egyesületünk tagjai közé fogadjam. Átadtam neki az alapismeretek elsajátításához szükséges tananyagot, ő pedig azt mondta, hogy igyekezni fog, és elment. A dolog aztán voltaképp annyiban maradt, mivel a következő napokban keveset tudtam vele foglalkozni. Akkortájt kezdődtek a tűzesetek, és minden energiámat lekötötte a helyszínek felkeresése és feltárása, a különböző úton-módon begyűjtött adatok és információk elemzése, és azoknak a tágabb összefüggéseknek az áttekintése és értelmezése, amelyek közelebb vihettek a bűncselekmény-sorozat megoldásához. Éjszakákon át ültem a számítógép képernyője előtt, és a településünk életére és mindennapjaira vonatkozó ilyen-olyan adatsorokat böngésztem, hogy hátha felfedezek valamilyen mintázatot, és gyakran csak hajnal felé aludtam el, de néhány óra múlva már talpon is voltam, és vagy a településünkön megfordult autók rendszámaiból összeállított listákat elemeztem, vagy az áldozatokat igyekeztem valamilyen módon összekötni egymással, vagy pedig vettem egy nagy levegőt, és felhívtam polgármester urat, hogy tájékoztassam az eredményekről és arról, hogy történt-e újabb támadás az éjszaka folyamán. Talán egy hét is eltelt, és a fiatalembernek hírét se hallottam, és én voltaképpen megnyugodtam, és ha először megörültem is neki, hogy olyan hosszú idő és annyi eredménytelen bemutatónap után úgy néz ki, állománybővülésre számíthatunk, egy idő után már nem is igen gondoltam rá, ha pedig eszembe jutott, akkor is inkább csak a tananyag kinyomtatott példánya miatt, mert hiszen az egyesületünk költségén sokszorosított és műanyag spiráloztatott füzetet mindenképp illett volna visszahoznia, hogy az őutána érkezőket is tárt karokkal tudjuk fogadni úgymond. És aztán egy nap ott várt a bázis előtt.

Szeptember elején jártunk, és az éjszakát az autóban töltöttem, mert rajtam volt a sor. Az évszakhoz képest hűvös idő járta, de a POLGÁRŐRSÉG feliratú fényhíd olyan erővel és olyan szépen világított a Suzuki tetején (a Duster akkor még nem érkezett meg), hogy ha kilógattam a kezemet az ablakon, láttam a tenyeremben az életvonalat. Mikor pedig az egész éjszakás mozgó figyelő-jelző szolgálat után visszaértem a bázisra, a fiatalember ott várt az egykori silóaprító előtt – és mindent tudott. Halkan beszélt, és ha tévesztettem, amikor feltettem neki a kérdést, vagy rosszul olvastam ki egy szót, akkor kijavított, majd levette a szemüvegét, és előhalászott a zsebéből egy félbevágott bérlettartó tokot, és kivett belőle egy mikroszálas kendőcskét, és tisztogatni és fényesítgetni kezdte a lencséket, hogy kis híján beleőrültem, mert akárhogy igyekeztem, sehogyan se tudtam elgáncsolni. És én először meglepődtem, de aztán leraktam a füzetet az asztalra, és hátradőltem, és csak néztem a fiút, és tudtam, hogy ha vér szerint nem az én fiam is, lelki és szellemi értelemben semmi köze Bakoshoz, hanem hozzám hasonlít, mert hajszálra olyan, mint én voltam ilyen idős koromban, és egyszerre tudtam, és biztos voltam benne, hogy az egyesület, amelyet évek megfeszített munkájával tető alá hoztam, örökké működni és örökké virágozni fog, mert ha én már nem bírom szusszal, és ha nekem majd kiesik a kezemből a gyeplő, akkor ő fogja átvenni az irányítást, és ő lép az örökömbe, mert hiszen ha sokat kell is tanulnia még, az idő is hosszú, amely előttünk áll.

Kiemelkedő szellemi képességei ellenére a fiú ugyanakkor nem sok jót kapott az élettől. Miután az apja, vagyis az idősebb Bakos elvesztette az eszét, és politikai pályára lépett, feleségét és fiát is elkergette a háztól, az akkor tizen-egynéhány éves a fiú így hát támasz és iránymutatás nélkül maradt. Amíg más gyerekek fociztak vagy cserkészfoglalkozásra jártak, és tilinkót faragtak iskola után, meg gyöngyöt fűztek, addig ő alkalmi munkákat vállalt, és éjszakánként csontokat fűrészelt egy jéghideg raktár mélyén, meg csontlisztet lapátolt zsákokba, hogy megéljenek, mert ez is hozzátartozik ahhoz, ami karácsony napján és az azt megelőző napokban és hetekben történt. Amikor betegségéből kifolyólag az édesanyja munkaképtelen állapotba került, akkor az ifjabb Bakos éjszakánként egy irodaházat takarított. Ebben az irodaházban, mint elmondta nekem, hét emelet volt, és minden emeleten hét folyosó, és mind a hét folyosón hét vastag levelű, életerős fikusz, és ő tolta a gépet, és fikusztól fikuszig araszolt, és közben könny áztatta az arcát a gyér neonfényben, mert az édesanyjára gondolt. Az édesanyjára és az elviselhetetlen szenvedésre, amelyet az édesanyjának percről percre ki kell állnia, de nem azért, hogy aztán felgyógyuljon, és boldogan éljenek tovább, hanem csak azért, hogy végül csonttá soványodva, a kíntól keresztbe álló szemekkel lehelje ki a lelkét.

És aztán, mert ki volt merülve, elaludt az iskolában, és a padra hajtotta a fejét, és ilyen módon – igenis – semmit se vett észre abból, ami körülötte történik. Mint első bizalmas beszélgetésünk során elmondta nekem, az osztálytársai ugyanis kilopták a zsebéből a telefonját. Álmában épp virágot vitt az édesanyjának, egy csokor ibolyát, amelyet saját két kezével kapart ki a hó alól, mert álmában tavasz volt, és aztán beszélgettek, és álmában az édesanyja szép volt és fiatal, csakhogy aztán eltelt néhány nap, és magához hívatta az igazgatónő, egy szalonnás nyakú, kövér asszonyság, és engem valósággal a guta ütött meg dühömben, amikor a fiú elmesélte mindezt, mert elmondása szerint ő halkan és egyszerűen beszélt, az igazgatónő viszont leültette őt egy asztalhoz, és nem sokat teketóriázott, hanem közölte vele, hogy másik iskolát kell keresnie magának. Ezt a történetet már a Dusterben mesélte el a fiú, és én tehetetlen haragomban nagyot csaptam a kormányra, mert hiszen az a kövér asszony szántszándékkal magyarázta félre a történteket, és csak azért se akarta megérteni az ifjabb Bakost, és akárhogy bizonygatta is a fiú, hogy nem ő írta az ocsmány hangú és fenyegető tartalmú üzeneteket, amik miatt a lányok félni kezdtek tőle, hanem az ellenségei, az igazgatónő valósággal remegett az elragadtatottságtól, hogy eltiporhatja a gyengébbet, és mindegyre azt hajtogatta, hogy a fiú nem mond igazat, mert azokat az üzeneteket igenis ő maga fogalmazta, mert azon a napon és abban az órában, amikor az üzeneteket írták, az ifjabb Bakos nem alhatott az osztályteremben a padra borulva, mert hiszen az osztályterem akkor be volt zárva, mert az egész iskola be volt zárva, mert aznap tanítási szünet volt, szénszünet vagy síszünet vagy micsoda, és senki se tartózkodott az épületben, csak a két takarítónő, és az igazgatónő nagyot csapott húsos tenyerével az íróasztal lapjára, mintha bizony cáfolná mindez a fiú állítását. A fiú persze sírva könyörgött, és letérdelt előtte, és neki is elmondta, hogy akkor viszont a közösségi oldal meghibásodása állhat a félreértés mögött, és hogy az üzeneteket, bár azokat az ellenségei még előző nap írták meg a telefonján, ezek szerint késve továbbította a rendszer a címzetteknek, csakhogy az igazgatónő erre vad nevetésben tört ki, ocsmány és gúnyos hahotában, és aztán katyvasznak és mellébeszélésnek és hazudozásnak minősítette a fiú minden szavát, és a maga részéről pontot tett az ügy végére, és aztán már csak annyit tartott szükségesnek megjegyezni, hogy a fiú hálás lehet neki, amiért nem csinál rendőrségi ügyet a dologból. És akkor a fiú, az ifjabb Bakos, aki lényegét tekintve apa nélkül nőtt fel, és akinek az édesanyja éppen a kórházban haldoklott rosszindulatú gyomorfali daganatban, a fiú, aki olyan egyedül volt a világban, mint a kisujjam, a fiú kibotorkált az igazgatói iroda ajtaján, és letámolygott az osztályterembe, és összeszedte a padból a holmiját, és nekiindult a világnak, és csak ment és ment és ment, míg egyszer csak ott találta magát a kórház előtt, és akkor bement a kórházba, mert kis híján összeomlott a csapás súlya alatt.

A nap szépen sütött az égen, és az ifjabb Bakos részletesen leírta nekem azt a napot, és elmondta, hogy az ég kék volt, és az édesanyja éjjeliszekrényén valami csoda folytán ott állt az ibolya, az ibolya, amit ő álmában szedett és álmában adott át neki, és az édesanyja megfogta a kezét, és megcsókolta a kezét, és ő is megcsókolta az édesanyja kezét, és ilyen módon elbúcsúztak egymástól. Az égről beszélgettek, a kékségről, hogy ha befelhősödik és elfeketedik is olykor a látóhatár, odafönt, a felhők fölött akkor is süt a nap, és hogy ebben a kékségben előbb-utóbb viszontlátják egymást, és az ifjabb Bakos akkor föltekintett, mert furcsa érzés kerítette hatalmába. Föltekintett és fölnézett a mennyezet irányába, és elmondta nekem, hogy abban a pillanatban emberfeletti erő és nyugalom szállta meg, mert ahogy fölnézett, négy szárnyas alakot látott alászállni a kórteremben, négy jó húsban lévő, gyerekforma lényt, hárfával és lanttal és miegyébbel a kezükben, és ezek a lények vigasztalni kezdték, és egy darabig ott szállongtak körülötte, majd vettek egy nagy levegőt, és gyengéden lezárták és lesimították az édesanyja szemeit, és óvatosan benyúltak az édesanyja bordái közé, és egy leheletfinom mozdulattal kiemelték az édesanyja lelkét a testéből, hogy felvigyék oda, ahol várni fogja őt, föl, a felhők fölé.

Ezt az angyalszerű lényekre vonatkozó utolsó részt én, emlékszem, már akkor is furcsának és hihetetlennek találtam, úgyhogy köhentettem egyet, és megmozgattam a hátam a Duster számomra akkor még szokatlan ülésében, és mert arra jutottam, hogy a fiú nyilván csak tréfál, és csak próbára akarja tenni a hiszékenységemet, elnevettem magam. Szigorúan nézett rám, és aztán hosszú percekig nem volt hajlandó megszólalni. Az egyik angyalt a fiú szerint ugyanis Kovács Gejzírnek hívták, és bár a fiú ott a Dusterben ülve apróra leírt nekem mindent, amit ezzel a bizonyos Kovács Gejzírrel kapcsolatban tapasztalt, és amit ez a bizonyos Kovács Gejzír a jövőjéről és a sorsáról a tudomására hozott, én magam továbbra is azt gondolom, hogy ha a szó voltaképpeni értelmében természetesen nem hazudott is, ezen furcsa lények ügyében mégiscsak a fájdalom kavarhatott össze vagy nagyíthatott fel valami egyszerű és apró részletet az ifjabb Bakos elméjében. Amikor végre hajlandó volt megszólalni, én persze nem akadékoskodtam tovább, hanem összeszedtem magam, és feltettem valami kérdést, és ilyen módon úgy alakítottam a dolgot, mintha meghajolnék az akarata előtt, és a továbbiakban én is Kovács Gejzírnek neveztem azt a képzeletbeli lényt, mert bár a szó szoros értelmében nem kötelezett rá a fiú, hogy kimondjam ezt az értelmetlenséget, egyik-másik mondatával mégis világossá tette, hogy ha törik, ha szakad, rá fog szorítani a dologra.

A fiú ugyanis állítólag még egyszer találkozott aztán ezzel a bizonyos szárnnyal felszerelt, kövérkés gyerekszerűséggel, mégpedig akkor, amikor elhozta az édesanyja hamvait, és a híd korlátjára könyökölve a vizet nézte. A lény akkor a fiú szerint a keze mellé telepedett, és csak beszélt és beszélt, és településünkről mesélt neki, a szülőfalujáról, hogy hagyja ott a várost, és pakoljon be a táskájába, és költözzön haza az apjához, az édesapjához, aki bár megtagadta, mégiscsak az egyetlen életben maradt rokona, miután pedig hazaköltözött, keresse meg a településen működő polgárőrség vezetőjét, hogy tanuljon tőle, és ha csak lehet, a közelében legyen, mert hiszen az a férfi „mindent egymaga épített fel”, olyannyira, hogy „a bázist is maga tervezte és maga vitelezte ki”, amiért néhány éve „országos figyelemben részesült, és Kopácsi Sándor érdemrendet kapott és vehetett át”, satöbbi, satöbbi. A fiú még folytatta egy darabig az általam elért eredmények felsorolását, de én felemeltem a kezem, és lehajtottam a fejem, és elnézést kértem tőle korábbi kételkedésemért, csakhogy megint elrontottam a dolgot, és megint neki volt igaza, mert elhallgatott, és aztán vett egy nagy levegőt, és megkért rá, hogy ne szakítsam félbe, amikor beszél, és ha ő ki tudja várni, hogy a végére érjek a görögökről és rómaiakról és isten tudja, kikről szóló szóáradataimnak, akkor most én is tartsam tiszteletben az ő személyiségét, és én is tiszteljem meg azzal, hogy meghallgatom. Mindezek tehát tények, és ha a fiú gondolatait bizonyos tekintetben talán valóban megzavarta is a fájdalom, azoknak a polgártársaknak is tapintatosan kellett volna bánniuk vele, akik zárkózott természete, szemüvege és a lencsék elé lógó szőke és ritkán mosott haja miatt sehogyan se tudták megkedvelni, hanem kezdettől fogva lenézték őt, hogy végül, hitelt adva az egyetemi tanulmányait még be sem fejező forenzikus rendőrszakértőnő-jelölt által felsorakoztatott úgynevezett bizonyítékoknak, benne találják meg a gyújtogatássorozat elkövetőjét, benne, a leggyengébben és legkiszolgáltatottabban, mintha az ifjabb Bakos valóban visszaélt volna egyesületünk tekintélyével, mialatt én kórházban voltam, és valóban kicsalta volna a Haraszti lányt az illegális lerakóhoz, és ott valóban végezni akart volna vele, hogy aztán a furgon felgyújtásával a japánra terelje a gyanút.

Három
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb varjakat lát, és a feleségére gondol, majd kifogja a polgármester vitorlájából a szelet

A felhők eltakarták a napot, és még csak vakon hunyorgó, ezüstéremhez hasonló körvonalát sem tudtam kivenni, ahogy előrehajoltam a kormány fölött. A Duster motorja halkan duruzsolt. Maximumra tekertem a hőszabályzót. A Régi pincesor utca néptelen volt, így hát jobbra fordultam, és a Törökmajori útnál rátértem az Özvegytelekre. Lassan gurultam, nehogy túlerőltessem az akkor még bejáratós autó motorját. A szemben lévő sávban Filep úr kerekezett a presszó felé, Filep úr, aki nyáron visszavonulót fújt, és révbe ért, és levonta a vitorlát úgymond, mert azon a napon szörnyűséges volt a meleg, és ő elgyengült egy pillanatra. Intettünk egymásnak, pontosan úgy, mint aznap, csakhogy aznap ő nem biciklin jött, hanem az egész úttestet elfoglalta, és nekem le kellett húzódnom, amíg elmegy mellettem. És én lehúzódtam, és helyet adtam neki, és aztán néztem a visszapillantó tükörben, ahogy távolodik, és nem sejtettem, hogy amikor a presszóhoz ér, Filep úr gondol egyet, és megállítja és leparkolja azt a lassan forgó tartályú, csíkosra mázolt mixerautót, és lemászik és lekecmereg a rövidke létrán, és bár a törvény és a szabályzat tiltja, bekap úgymond egy fröccsöt, mielőtt kiviszi a betont. A telefonomra néztem, tíz óra múlt néhány perccel, és Filep úr már továbbhaladt a maga útján, lassan, bizonytalanul kacsázva, mert vagy ő volt figyelmetlen aznap, vagy pedig valami hiba történt, a sors mindenesetre úgy rendelte, hogy amíg bent volt, a mixerautó motorja lefulladt, és az a huszonöt tonna beton belekötött a tartályba, őt pedig leszázalékolták, és most pihen.

A fiút Kozák mellé osztottam be, feladatuk a patakon túli területek átvizsgálása volt, kezdve az új teleppel egészen a magaslesig, Lantost a Törökmajori úton indítottam el azzal, hogy a településünktől északra elterülő műutakat járja be, hátha csak eltévedt az a kutya, én pedig a falu belterületének átvizsgálását vállaltam magamra, hogy miközben sorra járom az utcákat, elintézzek néhány telefont, mindenekelőtt pedig visszahívjam a feleségemet, aki az elmúlt napokban többször is keresett már. Elővettem a telefonomat, és megnéztem, hogy nincs-e lenémítva véletlenül, és a botlásom járt az eszemben, ami miatt a feleségem annak idején elvált tőlem, a botlásom, és mindaz, ami utána történt, hogy bár a garázsból és a mosókonyhából átalakított alsó lakrész továbbra is az én tulajdonomat képezi, mikor elkészült a bázis, én csakis a feleségem érdekeit tartottam szem előtt. Csakis és kizárólag, így hát fogtam egy táskát, és összeszedtem a ruháimat meg a fogkefémet meg az életrajzokat tartalmazó két vaskos kötetet, és kulcsra zártam az aprócska lakrész ajtaját, és felhurcolkodtam az egykori mintatelep immár földdel fedett és bokrokkal álcázott, kör alakú vasbeton komplexumába, amelyet én magam alakítottam át és újítottam fel, hogy egyesületünknek méltó bázisa és telephelye legyen, mivel nem akartam az útjában lenni, és nem akartam arra kényszeríteni őt, hogy bár látni se bír, nap mint nap össze kelljen futnia velem.

És aztán teltek-múltak az évek, és ha a Könczöl-ügy felderítése után egy pillanatra közel kerültünk is egymáshoz, és ha azután, hogy lépre csaltam az elkövetőket, és a kommandósok kiszabadítottak szorult helyzetemből, azután a saját kezével mérte is meg a vérnyomásomat, mégiscsak tény, hogy ezalatt a tizenhárom év alatt nemigen volt kapcsolat köztünk. És én csak vártam és vártam, hogy egyszer majd megbocsát (mert hiszen voltaképp semmi se történt), és bár az egyedül töltött évek súlya mindjobban rám nehezedett, tudtam és tisztában voltam vele, hogy ki kell tartanom, mert előbb-utóbb feltűnik a fény az alagút végén, és ő felhív, és bocsánatot kér elhamarkodott döntése miatt – és most egyszer csak megtört a jég.

A telefonom kijelzőjére pillantottam, és aztán lehúzódtam az útról, és megnyitottam a híváslistát, és még egyszer ellenőriztem, hogy nem tévedek, hanem valóban ő keresett. Az elmúlt napokból négy nem fogadott hívásom volt tőle, és a kezem úgy remegett, hogy le kellett tennem a készüléket az ölembe, mert féltem, hogy mellényomok, és a végén még kitörlöm a névjegyét, és aztán két kézzel megkapaszkodtam a kormányban. Elképzeltem a hangját, és azt, hogy mit fogok mondani neki, és hogy milyen módon fogom kifejezni, hogy bár sokat kellett várnom és sokat kellett tűrnöm, nem haragszom rá azért, amit velem tett. Én is hibáztam, mert hiszen a pianínó után észre kellett volna vennem magam, és ki kellett volna kapcsolnom a gépet, és meg kellett volna állnom, a pianínó és a koloniál között félúton, vagy ha nem is ott, akkor legkésőbb azelőtt, hogy a hidraulikus olló segítségével darabokra vágtam, és a garatba emeltem, és aztán húsz milliméter átmérőjű szilánkokra aprítottam az Opelt (ha ugyan nem egészben daráltam le), az Opelt, amely addigra már a szívéhez nőtt, és amelynek voltaképpen nem volt semmi bűne, ha egyszer a feleségem volt az, aki nem tudta megszokni, és a feleségem volt az, aki minden egyes alkalommal, de legalább hetente egyszer letörte a tükrét, amikor beparkolt a garázsba a koloniál mellé abba a résbe, amely állítása szerint az életből maradt neki. Elképzeltem a hangját, és elképzeltem az én hangomat, csakhogy aztán elbizonytalanodtam, mert hiszen minek megbolygatni azt, ami már elmúlt? Elmúlt, ha pedig elmúlt, akkor így is kellett történnie, és az a fő, hogy felnyílt végre a szeme, és hogy mindketten tanultunk a hibáinkból, és hogy már tisztán látunk, és ilyen módon megint boldogok leszünk, hogy amit együtt kezdtünk el, azt együtt is fejezzük be, és azt a néhány évet, ami még hátravan, együtt botladozzuk végig, ha az apróbb dolgokban továbbra se értünk is majd egyet, és ha mindketten az ellenkezőjét csináljuk is annak, amit a másikunk javasol.

A magasan fölöttünk húzódó, helyenként szakadt és kifoszlott felhőréteg mozdulatlan terpeszkedett az égen, és a hiányokban, mint távoli esők és felhőszakadások tervszerű lehetősége, fénypászmák zuhogtak a földre. A hídnál álltam, és a fákon billegő varjakat néztem, és sehogyan se tudtam eldönteni, hogy mivel kezdjem a mondandómat, és hogy felhozzam-e egyáltalán az Opel ügyét, vagy azt, hogy kinek volt igaza. Néztem a madarakat, és először úgy határoztam, hogy meghallgatom, amit mond, és majd annak fényében döntöm el, hogy én magam mit felelek, de aztán félni kezdtem, hogy ilyen módon felkészületlenül fognak érni a szavai, és a végén még elrontok valamit. Magam elé képzeltem az arcát, és tudtam, hogy több esélyem nemigen lesz ebben az életben, végül tehát későbbre halasztottam a kérdés rendezését, egy olyan pillanatra, amikor világosan átlátom a helyzet buktatóit, és már eldöntöttem, hogy mire helyezem a főhangsúlyt, és inkább polgármester urat hívtam fel, hogy tájékoztassam az újabb állatról, amely még nem került elő ugyan, de amely minden bizonnyal a többiek sorsára jutott.

A varjak tolla rendezett volt és tiszta, és egész megjelenésükben volt valami diszkrétnek mondható vonás, akárha rossz hírt hoznának, és küldöncök vagy futárok volnának, követek, akiknek hivatalukból kifolyólag most balvégzetű és lelket próbáló tényeket kell valaki tudomására hozniuk, olyanokat, amelyek – tudván tudják – kétségek közé taszítják majd az illetőt, és elkedvetlenítik, hogy immár sose álljon talpra, hanem roncsként vonszolódjon, míg le nem jár szabott ideje, ha ugyan értelmesnek és lehetségesnek tartja még az életet mindazok után, ami a tudomására jutott. Míg polgármester úr beszélt, egy pillanatra magam elé képzeltem a szerencsétlen flótást, amint a varjak küldöttsége – hajbókolva és nagy komolyan – elébe járul, és szinte láttam magam előtt, ahogy az illető toppant a lábával, mert már sejti, hogy mit akar mondani neki a madárküldöttség vezetője, és már láttam magam előtt, ahogy nevetséges módon feléjük rúg, hogy szabaduljon a sorsától, és mindattól, ami vár rá, és amitől nem szabadulhat, mert hiszen senki emberfia nem szaladhat el a végzete elől, hanem így vagy úgy, de mindenki abba a gödörbe bucskázik bele végül, és mindenki abban a gödörben töri ki a nyakát, amelyet az idők kezdetén személyesen neki rendelt ott lenni valamely akarat.

Miután polgármester úrral végeztem, egy darabig csöndben ültem az autóban, és arra gondoltam, amit polgármester úr mondott, hogy amennyiben néhány napon belül nem tudunk eredményt felmutatni, ő maga fogja kézbe venni a dolgot, és a rendőrséghez fordul. Csak ültem, és néztem a varjakat, és az égősor járt az eszemben, amit előző este láttam, és tisztában voltam vele, hogy a következő hetekben a helyzet csak romlani fog, mert hiszen az év vége és a karácsony mindenkiből a legrosszabbat hozza ki. Egy varjú a híd faragott kőkorlátjára szállt, és aztán egy másik is, egy pedig a műtárgy terhelhetőségét jelző táblára ereszkedett, és felém pislogtak, és a fejüket jobbra-balra forgatták és tekergették, és én előrehajoltam az ülésben, és intettem nekik, hogy menjenek a dolgukra, és hagyjanak gondolkozni. És ahogy előrehajoltam, pillantásom a híd előtti utolsó házra tévedt, és hirtelen eszembe jutott valami.

A szülei elhunyta óta üresen álló házat az ifjabb Makói a nyár folyamán ugyanis kiadta, hogy abba egy bizonyos félig japán, félig magyar származású fiatalember költözzön be, az a személy, akivel az alábbiakban oly sokat leszek kénytelen foglalkozni. A harmincas éveinek elején járó Jamamoto Hakushi Ferenc úr a barátnőjével hurcolkodott be az ingatlanba, és nekem egyszerre eszembe jutott, hogy ez a bizonyos Judit forenzikus rendőrnek és pszichiátriai szakértőnőnek vagy minek tanul. Először persze kivihetetlennek tűnt a dolog, de aztán kezdtem megbarátkozni a gondolattal. Végül arra jutottam, hogy egy kérdést megér a dolog, úgyhogy fogtam a telefonomat, és megnyitottam a közösségi médiát, és aztán vettem egy nagy levegőt, és ráüzentem úgymond, mert hiszen ennél jobb megoldást álmodni se lehetett volna. A kislány még nem rendőr, morfondíroztam, de előbb-utóbb talán az lesz. Ha tehát beadja a derekát, és sikerül bevonnom a nyomozásba, akkor a hatóság voltaképp már értesült is az ügyről, így hát polgármester úr vitorlájából is kifogom a szelet, és mi is végezhetjük tovább a munkánkat, mégpedig nyugodt körülmények között, anélkül, hogy rendőrök szállnák meg a falut, és valami nyomozó összezavarná és összekuszálná nekem a szálakat. Szöveges üzenetemre a kislány mindenesetre néhány perc múlva megírta a telefonszámát, én pedig felhívtam, és a tudomására hoztam, hogy véletlenül épp a házuk előtt állok, és ha beugrik mellém, akkor szívesen elviszem egy körre, és szívesen megmutatom neki a falut, hogy személyesen beszéljük meg a részleteket. A helyszínek bejárására aznap végül mégsem került sor… … …

Tartalom

Egy
Amelyben megérkezik a fagy

Kettő
Amelyben a fiút látjuk, és a fiú halkan és egyszerűen beszél

Három
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb varjakat lát, és a feleségére gondol, majd kifogja a polgármester vitorlájából a szelet

Négy
Amelyben megismerjük a kvadosokat, és egy hal párzó mozdulatokkal ingerel egy szitakötőt

Öt
Amelyben a szamojéd új füleket kap, Oktáv pedig elhatározza, hogy szert tesz egy új mellényre

Hat
Vajon van-e valami célja annak, hogy ember él a földön?

Hét
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb betér egy cipőboltba

Nyolc
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb megveszi a mellényt, és megnyiratkozik, és egy rénszarvassal találja szembe magát

Kilenc
Amelyben elszürkül és elfeketedik egy repülő, majd feltűnik az őz

Tíz
Amelyben tovatűnik az éj, és Oktáv maga elé húzza a dobozt, és kiemeli belőle a fegyvert

Tizenegy
Amely egy kukoricacsőről szól. Magyarország ugyanakkor békét és tűzszünetet akar

Tizenkettő
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb megszakítja a történet fonalát, és rátér az előzményekre

Tizenhárom
Amelyben a helyzet zavarossá és nehezen értelmezhetővé válik, és hirtelenjében senki se tudja, hogy mit gondoljon

Tizennégy
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb fölveszi a történet fonalát, és egy ütött-kopott furgon jelenik meg a faluban

Tizenöt
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb Lükurgosz szellemében jár el, és kivezet a faluból egy törpe lovat

Tizenhat
Amelynek írásának napján, hogy mélyítse s árnyalja írói gondolkodásom, nőm szinfónikus koncertre vitt este. A szünetben Balog Minus bácsiba, családunk barátjába szaladék

Tizenhét
Amelyben patthelyzet alakul ki, és Oktáv, a függetlenített magáneb kis híján meghúzza a ravaszt

Tizennyolc
Amelyben fény derül a kapucnis férfi kilétére, és Oktáv legszívesebben a föld alá süllyedne szégyenében

Tizenkilenc
Amelyből megtudjuk, hogy engednie hol az egyiknek, hol a másiknak kell

Húsz
Amelynek írásának napján délelőtt tíz órakor megszakasztottam a munkát, és mert meghagyta nekem ott a zene Academián, felhívtam Minus bátyámat

Huszonegy
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb higgadtan és körültekintően reagál, és elsüti a fegyvert

Huszonkettő
Elmész, visszajössz, sose halsz meg háborúban, elmész, soha vissza nem jössz, háborúban halsz meg. Nem mindegy

Huszonhárom
Amelynek írásának napján Minus bátyám tanácsára (s nőm tanácsa ellenére) megszakasztottam a munkát, és felálltam író asztalom mellől, s az Erő Központba látogattam

Huszonnégy
Nőm szerint olyan kicsi ember, amilyet írtam, nincs (és ne is legyen). Saját szememmel láttam! Minus bácsi meg kijelenté: kár volt szerénynek lennem, neki is van titkár leánya („püspökfalatja”) kettő is, ő is „dodizgat” olykor

Huszonöt
Amelyben az idősebb Bakos előbb oda se figyel, majd mégis kedvet kap az olvasáshoz

Huszonhat
Amelyben a mikrohullámú sütő kijelzője hajnali három óra tizennyolc percet mutat, és Oktáv alászáll a lélek mélyét betöltő, történelem előtti időkbe

Huszonhét
Amelyben száraz levél hull a szélvédőre, majd végigszánkázik az üvegen, és megakad és beszorul az ablaktörlő alá

Huszonnyolc
Amelyben Oktáv beugrik az autóba, és azonnal indít. Mikor a pontot kitettem, Minus bátyám hívott, hogy valami van ügyemben, találkoznunk kell, s meg kell innunk egy kávét

Huszonkilenc
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb odalép a mágnestáblához, és mindent letöröl, amit korábban ráírt

Harminc
Amelyet lelkem tisztulására s elmém díszbe öltöztetésére lassan, el-elgondolkozva írok, mert nagy nap a mai. Délelőtt tíz órakor Minus bátyámhoz szaladok a Várba, valami van ügyemben

Harmincegy
Amelyben hideg idő jön, és előbb felszáll, aztán visszaereszkedik a köd

Harminckettő
Rossz hangulatban vagyok, s tanácstalan. Úgy kell nekem, ha beleraktam a sirályt meg a fehér zászlót, dörzsöli tenyerét nőm. Dolgozok inkább

Harminchárom
Amelyben kinyílik egy ajtó, és hatalmas fényesség árad a szobába

Harmincnégy
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb új barátokra tesz szert

Harmincöt
Jó a kerecsen, és szép, ahogy magasra hág, de ne léggel telt zacskó buffogjon utána zászlóként, hanem más. E fejezetet már sötét és apró szívvel írtam, úgy emlékszem

Harminchat
Amelyben jó hangulat van, és a nap lassan alábukik a látóhatár mögött, és az ég fokozatosan elveszti a fényét

Harminchét
A jogról és a szavak jelentéséről

Harmincnyolc
Amelyből megtudjuk, hogy a dolgoknak következményei vannak

Harminckilenc
Amelynek írásának napján csöngetett a posta, és én kézhez vevém az eddig készült fejezetek kirgizre fordult mását. Szép nyelv! A szótár szerint vannak pontatlanságok azért

Negyven
Amelyben a függetlenített magáneb álmot lát, de aztán felébred

Negyvenegy
Amelyben én Minus bátyámmal, Oktáv a japánnal beszélget. Mindkettőjük szemében a viszontlátás örömét látjuk megcsillanni

Negyvenkettő
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb bedobja a gyeplőt a lovak közé, és szabadjára engedi a Dustert

Negyvenhárom
Amelyből megtudjuk, hogy hol él „Ordog Marik”, és hogy az embernek békében kell élnie önmagával

Negyvennégy
Amelyben összepréselődik és megdermed az idő

Negyvenöt
Amelyben behunyt szemmel indulunk el az ösvényen, és atyáink nyomdokába lépve lassan a szív irányába araszolunk

Negyvenhat
Mi igaz mindabból, amit Bognár úr a fentiekben összehordott?

Epilógus

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 360 8

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL