ARANY JÁNOS
MAGYAR IRODALOMTÖRTÉNETE

ISBN 978-615-6798-16-9

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

A magyar irodalom története rövid kivonatban

1. §. Értelmezés. Felosztás.

ELSŐ SZAKASZ – ÓKOR

2. §. Áttekintés.

A) Külső viszonyok.

3. §. A magyarok eredete, rokonsága.

4. §. A régi magyarok polgári élete, vallása, erkölcse, szokásai.

B) Benső viszonyok.

5. §. A nyelv eredete, rokonsága, ősi állapotja.

6. §. A magyar nyelvjárások.

7. §. A hun-magyar írásmesterségről.

8. §. A hun-magyar költészet.

9. §. A hun mondakör.

10. §. A magyar mondakör.

MÁSODIK SZAKASZ. - KÖZÉPKOR.

11. §. Felosztás.

ELSŐ IDŐSZAK. Szent Istvántól az Árpád-ház kihaltáig.

A) Külső viszonyok.

12. §. Történeti áttekintés.

13. §. Műveltség, tudomány.

14. §. A magyar nyelv a polgári életben és az egyházban.

B) Benső viszonyok.

15. §. Költészet.

16. §. A nyelv írott emlékei.

MÁSODIK IDŐSZAK. Az Árpád-ház kihaltától a XV. század közepéig.

A) Külső viszonyok.

17. §. Történeti áttekintés.

18. §. Műveltség, tudomány.

19. §. A magyar nyelv a nyilvános életben.

B) Benső viszonyok.

20. §. A népi költészet.

21. §. A nyelv írott emlékei.

22. §. Folytatás - Írott emlékek.

HARMADIK IDŐSZAK. A XV. század közepétől a mohácsi vészig.

A) Külső viszonyok.

23. §. Országos és műveltségi állapotok.

24. §. Képzőművészetek. - Iskolák, könyvtárak.

25. §. A magyar nyelv a nyilvános életben.

B) Benső viszonyok.

26. §. Költészet.

27. §. Prózai irodalom.

HARMADIK SZAKASZ. - ÚJKOR.

1.§. Felosztás.

ELSŐ IDŐSZAK. 1526-1606.

2. §. Külső viszonyok.

3. §. A magyar nyelv a nyilvános életben.

4. §. Vallási irodalom.

5. §. Világi irodalom. - A nyelvtudomány.

6. §. Tudományos és történeti irodalom.

7. §. Költészet. Az eposz.

9. §. Történeti énekek.

10. §. Bibliai énekek. Tanköltészet.

11. §. Lantos költészet.

12. §. Drámai költészet.

13. §. A verselés külformája.

MÁSODIK IDŐSZAK. 1606-1711.

14. §. Külső viszonyok.

15. §. Vallási irodalom. Pázmán. Vitázó iratok.

16. §. Vallási irodalom. Molnár Albert.

17. §. Vallási irodalom. - Vége.

18. §. Világi irodalom. - A nyelvtudomány.

19. §. Tudományos irodalom. - Történet.

20. §. Költészet.

21. §. Lantos költészet. - Tanköltemény.

22. §. Elbeszélő költészet. - Zrínyi.

23. §. Elbeszélő költészet. - Liszti, Gyöngyösi.

24. §. Drámai költészet.

HARMADIK IDŐSZAK: 1711-1772.

25. §. Külső viszonyok.

26. §. Prózai irodalom.

27. §. Költői irodalom. Lantos költészet.

28. §. Elbeszélő és színköltészet.

NEGYEDIK SZAKASZ - LEGÚJABB KOR.

1.§. Áttekintés.

ELSŐ IDŐSZAK: 1772-1811.

2. §. Az irodalom ujraéledése.

3. §. A nyelv ügye.

4. §. Irodalmi társulatok. Első rendes szintársaság.

5. §. Folyóiratok.

6. §. A műpróza fejlődése.

7. §. Nyelvtani irodalom.

8. §. A tudományos irodalom főbb vonásai.

9. §. Költészet.

10. §. A franczia iskola.

11. §. A franczia iskola. Folytatás.

12. §. A latin iskola.

13. §. Latin iskola. Virág.

14. §. A népies irány.

15. §. Az új iskola előzői.

16. §. Önálló költők. Csokonai.

17. §. Kisfaludy Sándor.

MÁSODIK IDŐSZAK: 1811-1848.

18. §. A nyelv átalakulása.

19. §. Irodalmi társulatok. Nemzeti szinház.

20. §. Folyóiratok.

21. §. A műpróza fejlődése.

22. §. Költészet. Áttekintés.

A) Lantos költészet.

23. §. Kazinczy Ferencz.

24. §. Berzsenyi.

25. §. Kis János és többek.

26. §. Kölcsey.

27. §. Kisfaludy Károly.

28. §. Vörösmarty, Bajza és többek.

29. §. Garay és kortársai.

30. §. A legújabb iskola. Petőfi.

31. §. Petőfi életvázlata. Művei.

32. §. Folytatás. Tompa.

B) Elbeszélő költészet.

33. §. Eposzi kisérletek.

34. §. Eposz. Folytatás.

35. §. Költői elbeszélés.

C) Drámai költészet.

37. §. Tájékozás.

38. §. Kisfaludy Károly.

39. §. Vörösmarty és mások.

40. §. Katona József.

41. §. Szigligeti és az újabbak.

42. §. Czakó, Hugó Károly, stb.

A magyar irodalom története rövid kivonatban

1. §. Értelmezés. Felosztás.

E név alatt irodalom (litteratūra): az emberi szellem mūködésének bizonyos összegét értjük, mely működés a nyelv segítsége által, rendszerint írásban, (könyvekben) nyilatkozik.

Az irodalom-történet valamely litteratūra eredetét, fokonkénti fejlõdését, külső és belső viszonyait adja elő. Minthogy pedig a nyelv oly eszköze az irodalomnak, hogy ez ama nélkül nem is létezhetnék, az irodalom története a nyelv történetére is kiterjed.

Valamely nemzet irodalom-története lehet egyetemes, midőn mind azt befoglalja, a mit azon nemzet tagjai bármely nyelven irtak; lehet nemzeti, mikor csak a nemzet nyelvén irottakra szorítkozik. Mi csupán a magyar nemzeti irodalmat fogjuk itt főbb vonalaiban vázolni.

A nemzeti irodalom története igen fontos tanulmány, mert ez tükrözi vissza századokon keresztül a nemzet szellemi életét, ébreszti a hazafiságot, s az ifjabb tehetségeket irodalmi munkásságra buzdítja.

A magyar irodalom történetét fejlődése fokai szerént négy korra osztják fel, u. m.:

I. Ókor, a keresztyénség felvétele előtti idő. Kr. szül. u. az 1000-ik évig.

II. Középkor, a keresztyénség felvételétől a mohácsi vészig, 1000-1526-ig.

III. Újkor, a mohácsi vésztől az irodalom újra felébredéséig Mária Therézia alatt, 1526-1772-ig, és

IV. Legújabb kor, az irodalom felébredésétől, azaz 1772-től mostanig.

Ezek közül az ókort, melyben a magyarra a nyugoti polgárosodás még semmi, vagy csekély befolyást gyakorolt, nevezik önálló nemzetiség korának; a középkort, midőn a vizsgálódás szelleme az irodalomban még nem volt fölébresztve, hit korának; az újkort, midőn már élénk mozgalom keletkezett irodalmunkban, első virágzás korának; a legújabb kort végre, melyben irodalmunk teljes kifejlésnek indult, második virágzás korának.

ELSŐ SZAKASZ – ÓKOR

2. §. Áttekintés.

Nemzeti életünk ezen őskorából, nehány egyes szót kivéve, semmi írott emlék nem maradt ugyan ránk, sőt a história sem nyujt kellő felvilágosítást a felől, ha létezett-e pogány eldődeinknél valamely irodalom, és ha igen, milyen lehetett az, úgy hogy azt kérdhetné valaki: mi szükség az irodalom történetének kiterjeszkedni e korra, ha semmi irodalmi terméket fel nem mutathat? De vannak más tekintetek, melyek miatt e kort sem lehet mellőznünk az irodalom-történetben. Szükség, hogy vessünk egy pillantást a magyar nemzet eredetére s más népekkeli rokonságára; szükség, hogy a régi magyarok polgári életét, különösen pedig vallását, szokásait, erkölcseit ne hagyjuk érintetlenül, mert ez utóbbiak kétségtelen befolyással voltak nemzetünk ősrégi költészetére; szükség, hogy a magyar nyelv eredetét, más nyelvekkeli rokonságát, ha lehet forrásáig nyomozzuk, annak külömböző nyelvjárásait (dialectus) a mostani tájbeszédekkel összehasonlítsuk, a mit a régi hun-magyar írásmesterségről följegyezve találunk, emlitetlenül ne hagyjuk; végre azon mondákról is megemlékezzünk, melyek régi latin krónikáinkban és a magyar nép élő nyelvén fenmaradtak, minthogy ezek hasonlóan őseink költészetének egyes vonásait tüntetik föl. Lássuk tehát előbb a nemzet külső, azután a nyelv és költészet benső viszonyait.

A) Külső viszonyok.

3. §. A magyarok eredete, rokonsága.

Tudósaink véleménye szerint a magyar faj azon közép-ázsiai néptörzshöz tartozik, mely a régi íróknál scytha név alatt fordúl elő és több népfajt foglalt magában. Ily népek voltak a magyaron kívül a hun vagy kun, a párthus, a kazár, a besenyő (idegen íróknál pecsenég), a székely, palócz, jász, avar s. a. t. Azonban e népek őstörténete homályba van burkolva. Közülök először is a hunokkal kezdünk megismerkedni, kik a IV. században Európába törvén, Balambér királyuk alatt a hatalmas hun birodalmat alapíták, mely Etele vagy Attila alatt érte el hatalmának tetőpontját, annak halálával pedig legott bomlásnak indult s mintegy 100 évi fenállás után elenyészett.

Feloszolván a nagy hun birodalom, a szomszéd nemzetek által legyőzött hunok maradványai részint a mostani magyar hazában maradtak elszéledve s a később utánok jött avarokkal egyesültek; részint Erdély keleti hegyes vidékein huzták meg magokat s ezek utódai a mai székelyek; részint végre Attila egyik fiával Csabával, (ki hihetőleg ugyanaz, kit az idegen írók Irnáknak neveznek), a Fekete-tenger mellé vonultak, később aztán a Volga partján sátorozó magyarokkal egyesültek.

Ugyanis az V-ik században a magyarok már a Volga két partján tanyáztak: a mai Oroszország Kazán, Szimbirszk és Orenburg megyéiben. De ott a szomszéd besenyők által háborgattatván, tovább vándoroltak és pedig egy részök Persia felé vonult, hol több népfajokkal összekeveredvén, idővel nyelvét és nevét is elvesztette; más részök délnyugatra tartott és 884-ben a Búg és Szered folyók közt Etelközben (Atelkuzu) telepedett le, de a bolgárokkal egyesült besenyők által onnan is kiszoríttatván, a mai Magyarországba tört s ezt Árpád vezérlete alatt hatalma alá hajtotta a IX. század végén (893-900).

A X. században Zsolt és Taksony fejedelmek alatt folytatta a nemzet harczos kirohanásait nyugot felé, csak Geiza alatt kezdett egy kissé szelidülni s a keresztyén valláshoz édesedni. E szerént ha a hun és az ősmagyar kort a fejedelmek alatt futólag áttekintjük, könnyű észrevennünk, hogy a folytonos harcz és vérontás között nem igen volt alkalmas arra, hogy benne az irodalom fejlődjék és felvirágozzék; de másrészről, mint minden harczos nép igyekszik tettei emlékét dalokban örökíteni, úgy a magyarról is feltehetjük, hogy nála az énekköltés virágzott, annál inkább, mert ennek krónikáinkban kétségtelen nyomaira akadunk, mint alább látni fogjuk.

4. §. A régi magyarok polgári élete, vallása, erkölcse, szokásai.

A hunok és régi magyarok erkölcseit a legsötétebb színekkel rajzolják némely külföldi krónikások. Mint vérszomjú, kegyetlen, rabló és vad népet tüntetik elő, melyben az emberi érzelemnek legkisebb nyoma sem volt, mely vadállat csordához inkább, mint néphez hasonlólag csak pusztítni, rombolni tudott s a szelidebb erkölcsök iránt semmi fogékonysággal sem birt. De ha a hunok erkölcseit, szokásait az egykorú Priscus görög író után igyekszünk összeállítani, meggyőződünk, hogy a hun nép koránt sem volt oly vad és bárdolatlan, a milyennek némely külföldi írók festik. Maga Attila, kit a rettegő nép istenostorának nevezett, sok nemes sőt nagylelkű fejedelmi vonásokkal tűnik fel. «Attila rettentő híre, mond egy tudós franczia író (Thierry Amadée), nem annyira azon gonosztól származik, mit elkövetett, mint attól, a mit elkövetni hatalmában állott volna. A história számos szörnyet mutat fel, kik sokkal nagyobb rombolást vittek véghez, de kiknek neve még sincs örök átokkal terhelve, mint Attiláé. Alarich halálos csapást intézett a régi polgárosodás ellen; Genserich, ki Rómát és Carthágót feldúlta, kiváltsággal látszott birni a pusztításra; Radagais a legszörnyebb lény, kit a történet ember néven nevez, fogadást tett két millió rómait legyilkolni bálványai előtt: - nevök mégis csak könyvekben van megbélyegezve, míg Attila, ki egy pap kérelmére Rómának kegyelmet adott, Attila oly nevet hagyott maga után, mely egyértelmű a rombolással.» Így szól korunk egyik legjelesebb történetírója az «istenostorá»-ról, miből látszik, hogy a vadság, melylyel őseink bélyegeztetnek, nem ment a tulzástól.

Polgári szerkezete a régi magyaroknak patriárchai volt. Több törzsre lévén oszolva, mindenik törzsnek vagy nemzetségnek volt egy külön feje, ki azt kormányozta. Csak midőn etelközi lakásukat el akarák hagyni, akkor választottak egy fővezért, kire a főhatalmat szerződés mellett ruházták. E szerződés s a pusztaszeri nemzetgyűlés veték meg alapját a nyolczszázados magyar alkotmánynak s oly politikai érettségre, oly magos értelmiségre mutatnak, milyennel gyülevész nomád-nép nem birhat.

A mi a hunok és magyarok vallását illeti, az, daczára tudósaink nemes törekvésének, mai napig sincs tisztába hozva. Attilát a krónikai följegyzések szerént mindég nagyszámú varázslók környezték, mi a hunoknál a bűbájosság tiszteletére mutatna (schamanismus). De hogy a magyarok nem voltak isten, mint fő lény ismerete nélkül, azt maga e szó: isten, bizonyítja, mely a keresztyénség behozatalakor már megvolt nyelvünkben s akár a persa jezdán, akár a finn isä, és a magyar ise (=ős) szóval hozassék rokonságba, mutatja, hogy őseink birtak az isten fogalmával már a keresztyénség felvétele előtt. De egy vagy több istent hittek-e, az ismét vita tárgya. Némelyek a jónak és gonosznak elvét (=Isten és Ármány) akarják fölvenni, mint a persa vallásban. Ipolyi Arnold jeles mythologusunk az egyisten-tant vitatja, míg mások a polytheismust állítják. Annyit bizonyosabban tudunk, hogy pogány eldődeink áldoztak istenöknek kövek és források mellett (ad fontes et lapides) állatokat, főleg lovakat. A magyarok istene kifejezés arra látszik mutatni, hogy külön nemzeti védistent hittek s azt fegyveresen képzelték, mint a villám népi neve (istennyila) sejteti velünk. Voltak papjaik, kiket táltosoknak neveztek, voltak külömböző jósaik és jósnőik. Hitték a lélek halhatatlanságát, s harcz-vágyukat nem kissé buzdítá azon hiedelem, hogy a kiket a harczon leölnek, azok őket a másvilágon szolgálni fogják. Halottjaikat források mellé vagy országutak közelébe szerették eltemetni; emléköket gyászdalokkal s torral ülték meg. Nevezetes esemény örömére áldomást tartottak. Szerződés alkalmával erökből vért bocsájtottak egy közös edénybe, annak jeléül, hogy az eskűszegőnek vére ontassék.

A törzsfejek és vének nagy tiszteletben részesültek. Az apák önkényes hatalmat gyakoroltak gyermekeik felett; az apa választott fiának nőt. A soknejűség idegen volt tőlök; feleségeiket, mint e név is mutatja, nem rabszolganőnek, hanem becsületben tartották, mi a későbbi magyar törvénybe is átment, hol az özvegy nőnek szép jogok voltak biztosítva. Ezenkívül vendégszeretet, szavatartás s a bajnoki becsület eleven érzése jellemzi a régi magyarokat.

B) Benső viszonyok.

5. §. A nyelv eredete, rokonsága, ősi állapotja.

A nyelvnek egymássali rokonságát nem egyes szavak, hanem az egész nyelvrendszer hasonlatából határozzák meg. Egyes szavak hasonlíthatnak anélkül, hogy nyelvrokonságról szó lehetne. Egyik nép a másiktól kölcsönözhet szavakat, mint azt naponként tapasztaljuk, habár a két nyelv semmi rokonságban nincs is egymással. Így kölcsönöztük mi a szlávtól a malaszt, tömlöcz, ablak és sok más szavainkat, de azért a szláv és magyar nyelv nem rokonok. De nem mondhatni, hogy a szók hasonlata mindig ily átkölcsönzés eredménye volna. Vannak némely közös gyökszók, mely több, egymáshoz idegen nyelvben előfordulnak. Így hasonlítanak magyar gyökszók is p. o. túró a hellén τυρός-szal, gyűrű a γυρσς-szal, άτη az átokkal; a latin meo-megyek, asso-aszalok, fluo-foly, németül fließen, Naden = nyak s. a. t. pedig a magyar nem rokon a latin, hellén és német nyelvekkel, nem is kölcsönöztük e szavakat, hanem amaz ősrégi nyelvből vettük, melyből évezredek előtt mind a magyar, mind a többi nyelvek kifejlődtek. Egyes szavak hasonlósága tehát nem bizonyít nyelvrokonságot, hanem vagy azt először: hogy egyik nép a másiktól kölcsönözte, vagy másodszor: hogy mindenik a közös eredeti nyelvből, mint forrásból merítette.

De a nyelv rendszerében előforduló hasonlatosság már biztos jele a nyelvrokonságnak. Tudjuk, hogy a magyar nyelv külömbözik p. o. a görög, latin és német nyelvektől abban:

1. Hogy a magyarban alhangú és felhangú szótagok nem vegyíthetők, tehát a hangrendszer külömböző.

2. Hogy nyelvünkben a nemek (hím, nő és köznem) teljesen hiányzanak.

3. Hogy nyelvünk utóragokkal él, míg amazok elöljárókat (præpositio) használnak.

4. Hogy a magyar a birtokos névmás helyett csupán személyragokat használ p. o. liber meus = könyv-em s. a. t.

Látjuk, hogy e tekintetben a görög, latin és német hasonlítanak egymáshoz, tehát ezek rokonok egymással, de a magyar nem.

Ily rendszerbeli hasonlóság szerint az ó világrészek ismeretesb nyelveit három nagy nyelvcsaládra osztják fel u. m.:

1. Sémi nyelvcsalád, melyhez a zsidó, arab, phoeniciai, koptus stb. nyelvek tartoznak.

2. Indogermán vagy árja nyelvcsalád, melynek élén a kihalt tudós nyelv a szanszkrit áll, hova tartoznak: a hindu (indus), görög, római, persa, germán és szláv nyelvek, (a czigány is).

3. Ural-altaji vagy scytha nyelvcsalád, mely magában foglalja a mandzsu, mongol, török, tatár, szamojéd, finn és magyar nyelveket. E szerént a magyar nyelv az ural-altaji nyelvcsalád tagja s legközelebb a törökhöz és finnhez áll, de velök azért se leánynyelvi se testvérnyelvi viszonyban nincs, hanem önálló anyanyelv.

Jegyzés. Anyanyelv az, mely kimutathatólag nem származott más nyelvből. A latinból, mint anyanyelvből származtak: az olasz, spanyol, portugál, franczia és oláh leánynyelvek; ezek egymáshozi viszonyukban testvérnyelveknek mondatnak.

Mílyen lehetett a magyar nyelv a keresztyénség előtti korban, azt bizonyosan nem tudhatjuk, mert ez időből semmi írott emlék összefüggő beszédben ránk nem maradt. Ha azonban a később előforduló nyelvemlékeket (minő a legrégibb halotti beszéd stb.) figyelemmel vizsgáljuk: azt lehet következtetni, hogy az akkori nyelv a mostanitól lényegében nem külömbözött. A szógyökerek és képzők közül sok kiveszett ugyan, hajlítási formák tekintetében is szegényebb a mai nyelv: ellenben származtatás és összetétel útján gyarapodott, idegen szókat is szedett magába; szókötése (syntaxis) is tetemes változáson ment által, mint ezeket alább meg fogjuk látni.

Nevezetes, hogy már a hunok korából (mielőtt a magyarokról említés lett volna is a históriában) tartottak fel számunkra egy pár szót az egykorú történetírók. Ilyen a IV. században a Byzanczi Fausztnál a vadon szó, mely annyit tesz mint puszta, fensík, (Steppe). Ilyen a VI. században Jornandesnél a Hunni-vár (castrum vetus hunnorum), melyek kétségtelen magyar szavak s a hun-magyar nyelv azonosságát bizonyítják. Ide számíttatik az Utrugúr és Kutrugúr elnevezés is, melyet sokan Utig-úr és Kutig-úr-nak olvasnak.

A vezérek korából, jelesen a X-ik századbeli magyar nyelvből szinte maradtak fenn egyes szók, de nagyon eltorzítva, az egykorú görög íróknál p. o. Nyék, Megyer, Álmos, (Σαλμoύτζης), Árpád, Etelköz, Gylas, Karchán s. a. t.

6. §. A magyar nyelvjárások.

Ha a magyar hazánk külömböző tájain divatozó kiejtéseket figyelembe vesszük: azokat a bevett könyvnyelvtől kisebb-nagyobb mértékben eltérőknek fogjuk találni. Legnagyobb eltérést mutat a palóczok és barkók nyelve a Mátra és Bükk hegyek közt, a székelyeké Erdélyben, a csángóké Moldvában, a göcsejieké Szalában, az ormánysági a Dráva mellett. De bármennyire külömbözzenek e nyelvjárások egymástól, van némi közös jellemök, melyben mindnyájan megegyeznek. Ilyen az:

1. Hogy a magánhangzókat nyujtják, vagy diphtongussá teszik.

2. Hogy a mássalhangzókat lágyítják sőt el is hagyják.

3. Hogy az ősrégi magyar nyelv némely formái nálok még feltalálhatók.

A magánhangzók megnyujtása úgy esik, hogy p. o. a vár helyett vaár, édes helyett eédes hallik. Néhol pedig kettős hangzót ejtenek, mint: vuár, luó, üőrzöm, e helyett vár, ló