Bonnie Garmus

MINDEN KÉMIA

A mű eredeti címe: Lessons in Chemistry

Copyright © 2022 by Bonnie Garmus

A kiadvány a Curtis Brown Group Ltd

engedélyével jelent meg

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető

Fordította: Goitein Veronika

ISBN 978-963-614-103-5 (papír)

ISBN 978-963-614-104-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Szerkesztette: Tűrk Rita

Felelős szerkesztő: Faludi Laura

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beci Kelly

Borítófotó: Colin Thomas

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Édesanyámnak, Mary Swallow Garmusnek

1

1961. NOVEMBER

1961-ben a nők még szépen vasalt ingruhában jártak, a kertkedvelők klubjában múlatták az időt, biztonsági öv nélkül furikáztak a számtalan gyerekükkel, és ezen senki nem aggódott. A hatvanas évek mozgalmi életének még nyoma sem volt, annak meg végképp nem, hogy a mozgalmak ifjú tagjai a rá következő hatvan évet azzal töltik majd, hogy a hatvanas évekről írnak dicsőítő krónikákat. A nagy háborúknak már vége volt, a titkos háborúk még csak most kezdődtek, az emberek gondolkodása kezdett megújulni, és minden lehetséges volt. Madeline Zott harmincéves édesanyja pedig mindennap hajnalban kelt, és úgy érezte, az élete fabatkát sem ér.

Ennek ellenére lelkiismeretesen nekiállt a laboratóriumban uzsonnát csomagolni a lányának.

Üzemanyag, hogy jól tanulj, írta egy cetlire, amit becsúsztatott a kislány uzsonnásdobozába. Aztán egy kicsit elgondolkodott, és a ceruzáját forgatta. A szünetben menj ki sportolni, de ne engedd mindenképp győzni a fiúkat, írta egy másik cetlire. Aztán a ceruzával az asztalon kopogva tűnődött. Nem, nem csak te képzeled, írta a harmadikra. Az emberek általában tényleg rémesek. Elizabeth a második és a harmadik cetlit az első tetejére tette.

A legtöbb kisgyerek nem tud olvasni, vagy ha igen, akkor csak a legegyszerűbb szavakat betűzik ki, „mama”, „papa”, ilyesmik. Madeline viszont már hároméves korában megtanult olvasni, és mostanra, ötéves korára már túl is volt Dickens regényeinek nagy részén.

Igen, Madeline pont ilyen gyerek volt – az a fajta, aki egy Bach-kórusművet el tudott dúdolni, de a cipőjét nem tanulta meg bekötni. A Föld forgását el tudta magyarázni, bezzeg az amőbázás nem érdekelte. És ez elég nagy gondot okozott. Ugyanis a csodagyerekeket ünnepelni szokták, a korán olvasó gyerekeket viszont nem. Mégpedig azért, mert olvasni előbb vagy utóbb, de mindenki megtanul, így hát semmi különleges nincs abban, ha valaki már egészen kicsi korában olvas – egyszerűen csak bosszantó.

Ezt Madeline is tudta. Ezért minden reggel, miután az édesanyja már elment otthonról, és Harriet, a szomszédasszony, aki vigyázott rá, épp nem figyelt, kiszedte a cetliket az uzsonnásdobozból, elolvasta őket, aztán szépen betette mindegyiket a többi mellé a cipősdobozba, a szekrénye aljába. Az iskola-előkészítőben pedig úgy tett, mintha ő is analfabéta lenne, mint a többi gyerek. Madeline-nek nagyon fontos volt a beilleszkedés. Jó oka volt rá: az édesanyja sosem tudott beilleszkedni, és lám, mi történt vele.

Madeline az ágyában feküdt a dél-kaliforniai Commons nevű kisvárosban, ahol általában meleg van, de nem túl meleg, és az ég kék, de nem túl kék, a levegő pedig tiszta, mert akkoriban még tiszta volt a levegő. Madeline feküdt, és lehunyt szemmel várakozott. Tudta, hogy mindjárt bejön az anyja, puszit ad a homlokára, megigazítja a takarót, és belesuttogja a fülébe, hogy „élj a mának”. Aztán felberreg az autó motorja, és a Plymouth csikorogva, kattogó váltóval kitolat a kocsibeállóról. Madeline állandóan bánatos anyja elindul a tévéstúdióba, ahol felveszi a kötényét, és kezdődik a műsor.

A műsor, aminek a címe Finom falatok hatkor, és amiben Elizabeth Zott minden kétséget kizáróan remekel.

2

AMANDA PINE

Elizabeth Zott régen kémikus volt, kutatóként dolgozott, emellett gyönyörű volt az arcbőre, és úgy viselkedett, mint aki tudja magáról, hogy nem átlagember, és soha nem is lesz az.

Ahogy a legtöbb igazi hírességet, őt is véletlenül fedezték fel. Bár ami Elizabethet illeti, a felfedezés nem egy tejivóban, egy park padján vagy egy véletlen találkozás során történt. Nem, itt bűncselekményről volt szó, mégpedig uzsonnalopásról.

Egyszerű a történet: volt egy kislány, egy bizonyos Amanda Pine, aki már-már megszállottan rajongott a finom falatokért, és folyton megette Madeline uzsonnáját. Ugyanis Madeline uzsonnája nem volt átlagos. Míg a többiek mind mogyoróvajas szendvicset vittek, Madeline uzsonnásdobozában szép vastag szelet lasagne lapult, párolt cukkinivel, negyedbe vágott kivivel, öt piros koktélparadicsommal, egy parányi sótartóval, két házi sütésű csokis keksszel, és mellé egy piros termoszban még hideg, friss tej is volt.

Ezért aztán mindenki Madeline uzsonnájára vágyott, persze maga Madeline is. Mégis felajánlotta Amandának, mert a barátság áldozatot kíván, és mert Amanda volt az egyetlen, aki nem csúfolta Madeline-t, aki már akkoriban is tudta magáról, hogy furcsa kislány.

Elizabeth egy idő után észrevette, hogy Madeline ruhái lógnak a sovány kis testén, és eltűnődött, mi lehet a gond. Számításai szerint a lánya napi tápanyagbevitele pontosan megfelelt az ideális fejlődéshez szükséges mennyiségeknek, tehát tudományos magyarázata nem volt a fogyásnak. Talán egy növekedési ugrás? Nem. Elizabeth számításai kitértek a hirtelen növekedési szakaszok igényeire is. Netán táplálkozási rendellenesség? Valószínűtlen, hiszen Madeline csak úgy falta a vacsorát. Leukémia? Ugyan már! Elizabeth nem volt aggódós, nem feküdt álmatlanul éjszakánként attól rettegve, nehogy valami gyógyíthatatlan betegség támadja meg a lányát. Tudós volt, tudományos magyarázatot keresett, és amint meglátta Amanda Pine-t, akinek paradicsomszósz-maszat piroslott a szája szélén, már meg is találta.

– Mr. Pine! – viharzott be Elizabeth a helyi tévéstúdióba az elképedt titkárnő mellett szerda délután. – Három napja hívom telefonon, de egyetlen alkalommal sem vette a fáradságot, hogy visszahívjon! Elizabeth Zott vagyok, Madeline Zott anyja. A gyerekeink egy csoportba járnak, és azért vagyok itt, mert jelezni akarom magának, hogy a lánya érdekből barátkozik a lányommal. – Mivel a férfi meglehetősen zavarodott képet vágott, Elizabeth hozzátette: – A maga lánya folyton megeszi a lányom uzsonnáját.

– A… az uzsonnáját? – hebegett Walter Pine, és végigmérte az előtte álló nőt, akinek hófehér laborköpenyéből mintha szent fény sugárzott volna, bár az illúzión kicsit rontott a köpeny zsebén a vörössel hímzett „E. Z.” monogram.

– A lánya. Amanda – folytatta Elizabeth. – Eleszi a lányom elől az uzsonnáját. Ráadásul már hónapok óta.

Walter csak bámult. Elizabeth pedig kihúzta magát, és csak állt, mint valami jelenés: mézszőke haját egy ceruza tartotta kontyban, a szája vörösre volt rúzsozva, a bőre ragyogott, még az orra is egyenes volt. És úgy nézett Walterre, mint egy felcser a sebesültre a harcmezőn, amikor dönteni próbál, hogy érdemes-e megmenteni, vagy sem.

– Az pedig végképp felháborító, hogy az uzsonnáért cserébe barátságot színlel! – tette még hozzá.

– Hogy… maga kicsoda, kérem? – dadogott Walter.

– Elizabeth Zott! – förmedt rá Elizabeth. – Madeline Zott anyja!

Walter bólogatott, és próbálta felfogni. Régóta volt délutáni tévésorozatok producere, úgyhogy a dráma nem volt tőle idegen. Na de ez? Csak ámult. Ez a nő lenyűgöző. De komolyan. Döbbenet. Csak nem meghallgatásra jött valami szerep miatt?

– Sajnálom – nyögte ki végül Walter. – Az összes nővérszerepre van már színésznőnk.

– Hogy micsoda? – csattant fel Elizabeth.

A férfi hallgatott.

– Amanda Pine! – ismételte a lényeget Elizabeth.

Walter pislogott.

– A lányom? Ó… – kezdett idegesnek tűnni. – Mi van vele? Maga orvos? Az iskolától jött? – A producer végre felpattant.

– Jó ég, dehogy! – felelt Elizabeth. – Vegyész vagyok. És a Hastingsből jöttem egészen idáig az ebédszünetemben, mert maga képtelen arra, hogy visszahívjon. – Walter még mindig zavartan pislogott, úgyhogy Elizabeth kénytelen volt tovább magyarázni. – Hastings Kutatóintézet? Ahol a vegyészeti kutatások úttörői utat törnek? – A klisét kimondva elfintorodott. – Mindenesetre a tényállás az, hogy nagy gondot fordítok Madeline táplálkozására. Nyilván ön is odafigyel a saját gyermeke tápanyagszükségletére. – Walter továbbra is ostobán meredt maga elé, úgyhogy Elizabeth hozzátette: – Mert nyilván fontos önnek Amanda kognitív és fizikai fejlődése. Ezek ugyanis a kiegyensúlyozott vitamin- és ásványianyag-bevitelen múlnak.

– Az az igazság, hogy Mrs. Pine tulajdonképpen…

– Igen, tudom, nem él önökkel. Próbáltam felhívni, tudom, hogy New Yorkban lakik.

– Elváltunk.

– Sajnálom, ám a válásnak az uzsonnához semmi köze.

– Talán úgy gondolja, de…

– Képzelje, Mr. Pine, egy férfi is képes uzsonnát készíteni, ha akar. Nincs ellene biológiailag kizáró ok.

– Úgy van – bólintott Mr. Pine, és elővarázsolt egy széket. – Üljön le, kérem, Mrs. Zott!

– Valamit a ciklotronban hagytam – pillantott az órájára idegesen Elizabeth. – Megértette, amit mondtam?

– Ciklo… izé…

– Szubatomi részecskegyorsító.

Elizabeth a falat bámulta. Tele volt mindenféle drámai szappanopera és okoskodó vetélkedő bekeretezett posztereivel.

– Ezzel foglalkozom – mondta Walter, hirtelen némileg szégyellve a képeken látható harsány jeleneteket. – Talán látta valamelyiket?

Elizabeth a producer felé fordult, és kissé békülékenyebben szólalt meg:

– Nézze, Mr. Pine, sajnálom, de nekem nincs sem időm, sem anyagi lehetőségem az ön lányának is uzsonnát csomagolni. Ugyanakkor mindketten tudjuk, hogy az étel fejleszti az elmét, összeköti a családot, és meghatározza a jövőt… – Elhallgatott, és összehúzott szemmel egy posztert méregetett, amin egy nővérke igencsak rendhagyó gyógymódban részesített egy pácienst. – Van bárkinek is ideje a táplálkozástudomány alapjaival megismertetni az egész társadalmat? Örülnék, ha mindenkit megtaníthatnék megfelelő ételeket készíteni, de nem érek rá. Maga igen?

Azzal sarkon fordult, de Mr. Pine fejében körvonalazódni kezdett egy ötlet, és nem akarta, hogy Elizabeth csak úgy faképnél hagyja.

– Várjon! Várjon, kérem! Mit is… mit is mondott? Mármint arról, hogy milyen fontos lenne a táplálkozástudomány alapjaival megismertetni az egész társadalmat… A megfelelő ételek…?

Négy héttel később debütált a Finom falatok hatkor. Elizabeth nem igazán rajongott az ötletért, elvégre kutató vegyész volt, de mégis elvállalta a munkát, hiszen jobban fizetett, mint a meglévő állása, és kellett a pénz, mert valahogy el kellett tartania a lányát.

Már az első napon, amikor Elizabeth felvette a kötényét, és kilépett a kamerák elé, egyértelmű volt, hogy igazi tehetség. Igazi, azaz nem kell megjátszania magát, mindenképp meg tudja szólítani a nézőket. Nyílt kártyákkal játszott, szókimondó volt, nehezen lehetett volna beskatulyázni. Más főzőműsorok joviális séfjei vidáman kortyolgatták a sherryt, de Elizabeth Zott komoly maradt. Sosem mosolygott. Nem mesélt vicceket. És egyszerű, tápláló fogásokat készített, sallang nélkül.

Fél év múlva sztár volt. Egy évvel később már tényleg mindenki ismerte. Két év múlva pedig nemcsak a szülők és a gyerekek között varázsolt harmóniát, hanem a polgárok és az állam között is. Nem túlzás: amikor Elizabeth Zott elkészítette a képernyőn a vacsorát, az egész ország leült falatozni.

Még Lyndon Johnson alelnök is nézte a műsort. „Tudja, mi a véleményem? – kérdezte egyszer egy túlságosan kitartó riportertől. – Az, hogy írogatás helyett jobban tenné, ha tévézne! Nézze meg a Finom falatok hatkor című műsort! Az az Elizabeth Zott tényleg tudja, mi kell az embereknek!”

És Elizabeth Zott valóban tudta. Eszébe sem jutott parányi uborkás szendvicsekről vagy habkönnyű szuflékról magyarázni; töltött, rakott ételeket és ragukat készített jókora tepsikben meg serpenyőkben. Nyomatékosan felhívta a figyelmet a négy fő tápanyagcsoport fontosságára, és hitt abban, hogy igenis szép nagy adagokat kell enni. Továbbá abban is, hogy amit egy óra alatt nem lehet megfőzni, azt nem is érdemes elkezdeni. Minden részt ezzel a mondattal zárt: „Gyerekek, terítsetek meg szépen! Édesanyátoknak most egy perc pihenésre van szüksége.”

Nem sokkal később egy híres újságíró megjelentetett egy cikket, aminek az volt a címe, hogy „Ennek a nőnek mindenki megeszi a főztjét”, és a cikkben „Csini Lizzie”-nek nevezte Elizabethet. A becenév azonnal rá is ragadt, mert találó volt, és még rímelt is. Attól kezdve a vadidegenek is Csini Lizzie-nek hívták, csak Madeline szólította továbbra is anyának. A kislány, annak ellenére, hogy még kicsi volt, pontosan értette, hogy a becenév megalázóan lebecsüli az anyja tehetségét. Elvégre vegyész volt, nem tévés szakács. Elizabeth Zott szégyellte is az egészet a lánya előtt.

Néha éjszaka álmatlanul forgolódott, és azon tűnődött, hogyan jutott ide az élete. De nem kellett sokat tűnődnie, mert pontosan tudta az okot.

Calvin Evans.

3

HASTINGS KUTATÓINTÉZET

Tíz évvel korábban, 1952. január

Calvin Evans szintén a Hastings Kutatóintézet munkatársa volt, de Elizabethtel ellentétben ő nem egy zsúfolt laboron osztozott számos kollégával, hanem a saját laboratóriumában dolgozott.

Ami azt illeti, talán meg is érdemelte. Tizenkilenc évesen már elmondhatta magáról, hogy segített a kutatásban, amiért a híres brit vegyész, Frederick Sanger megkapta a Nobel-díjat. Huszonkét évesen felfedezte, hogyan lehet az egyszerű proteineket gyorsabban szintetizálni, huszonnégy évesen a Chemistry Today szakfolyóirat címlapjára került a szelenofén reakciókkal kapcsolatos munkájáért. Emellett tizenhat tudományos értekezést publikált, tíz nemzetközi konferenciára hívták meg, és kétszer ajánlottak neki a Harvardon posztgraduális ösztöndíjat. Igen, kétszer. De visszautasította. Kétszer. Elsősorban azért, mert sok évvel korábban, amikor jelentkezett, nem vették fel a Harvardra, másodsorban pedig… nos, más oka nem volt. Calvinnek a zsenialitása mellett a másik kiemelkedően jellemző tulajdonsága a haragtartás volt.

A haragtartás mellett meg a türelmetlenség. Ahogy a zsenik általában, Calvin is képtelen volt felfogni, hogy mások hogy nem fogják fel. Introvertált lévén pedig gyakran került konfliktusba másokkal. De ami a legrosszabb, evezős volt.

Ahogy azt mindenki tudja, aki nem evez, az evezősök bizony cseppet sem szórakoztatóak. Mert másról sem beszélnek, csak az evezésről. Ha két vagy több evezős összeül, akkor a normális témákról, úgymint a munka meg az időjárás, hamar átterelődik a szó mindenféle ostobaságra, úgymint hajók, vízhólyagok, evezők, evezőszár, bilincs, mandzsetta, ergométer, toll, betartás, csapás, vízfogás, szabadítás, ülőhely, indítópont, meg persze arra, hogy a víz tényleg nyugodt-e, vagy sem. Innen indulva megtárgyalják, hogy a legutóbbi evezésnél mi nem sikerült jól, a következőnél mi alakulhat rosszul, és mindez kinek a hibája (lesz). Az evezősök szívesen hasonlítgatják össze a tenyerükön a bőrkeményedéseket, és ha tényleg nincs szerencséd, akkor még néhány perc csendes áhítat is következik, amíg az egyikük elmeséli, hogy egyszer régen sikerült olyan túrán eveznie, ahol minden tökéletes volt.

Calvin a kémián kívül csak az evezésért rajongott. Valójában ezért jelentkezett a Harvardra. 1945-ben a Harvard csapatában evezni maga volt az evezős mennyország. Vagyis majdnem. A legjobb csapat ugyanis a Washingtoni Egyetem csapata volt, de a Washingtoni Egyetem Seattle-ben van, arrafelé pedig állandóan esik az eső. Calvin utálta az esőt. Így hát tovább keresgélt, és rátalált Cambridge-re, mármint Angliában, és ezzel be is bizonyította, hogy az csupán mítosz, hogy a tudósok jeleskednek a kutatásban.

Amikor ugyanis Calvin először evezett a Cambridge csapatában, esett az eső. Aztán másnap is esett. És harmadnap is. Calvin morgott, miközben ő és a csapattársai a vállukon kicipelték a csónakházból a nehéz hajót a vízhez.

– Itt állandóan szakad az eső?

– Dehogy! – nyugtatták a többiek. – Cambridge éghajlata többnyire száraz és meleg.

Aztán összenéztek, és megállapították, hogy a közhely igaz: minden amerikai ostoba.

Sajnos ez az ostobaság Calvin esetében a nőügyekben is megnyilvánult. Ez alaposan megnehezítette az életét, mert tényleg nagyon szeretett volna társat találni. A hat magányos cambridge-i év alatt öt nővel sikerült randevúznia, de csak egy ment el a második találkára is, és ő is csak azért, mert a telefonon összetévesztette valakivel Calvint. Calvin fő problémája a tapasztalat hiánya volt. Valahogy úgy, mint a kutyáknál. Ha egy kutya sok év próbálkozás után végre elkap egy mókust, fogalma sincs róla, mit kezdjen vele.

– Szi… szia – nyögte ki nagy nehezen, amikor a nő ajtót nyitott. Izzadt a tenyere, a szíve a torkában dobogott. – Debbie…?

– Deidre – javította ki nyomatékosan a nő, és az órájára pillantott. Ezt a randevú alatt is sűrűn tette.

A vacsora közben különféle érdekes témákat vetettek fel. Szó volt a savak molekuláris szerkezetéről (Calvin), a legújabb filmekről (Deidre), a non-reaktív fehérjék szintéziséről (Calvin), arról, hogy szeret-e Calvin táncolni (Deidre), és persze jé, hogy elszaladt az idő, már fél kilenc van, reggel evezős edzés, úgyhogy ideje hazaindulni (Calvin).

Magától értetődik, hogy ezeket a randevúkat nemigen követte semmiféle enyelgés. Szexről szó sem lehetett.

– Hihetetlen, hogy nem boldogulsz a nőkkel – ingatták a fejüket a cambridge-i csapattársak. – A lányok odavannak az evezősökért. – Ez persze nem volt igaz. – Meg aztán nem is vagy csúnya ahhoz képest, hogy amerikai vagy. – Ez sem volt igaz.

Calvin megjelenésével az egyik gond a tartása volt. Százkilencven centi magasra nőtt, nyúlánk volt, és rettenetesen görbén, kissé jobbra dőlve járt, talán az evezés miatt. De a nagyobb problémát az arca jelentette. Látszott rajta a magány, mint minden gyereken, aki egyedül nő fel. Nagy, szürke szempár, kócos, szőkés haj és lilás színű száj, ami mindig meg volt duzzadva, mert folyton harapdálta. Felejthető arc, semmi különös, semmi vonzó, kivéve egyvalamit: a fogsora hibátlan volt, egyenes és hófehér, így aztán, ha mosolygott, rögtön kellemesebbnek tűntek a vonásai. Szerencsére Calvin sokat mosolygott, miután belehabarodott Elizabeth Zottba.

Először egy kedd reggelen találkoztak – vagyis inkább csak szóba álltak egymással – a napsütötte Dél-Kaliforniában, a Hastings Kutatóintézetben, ami egy privát intézmény volt, ahol Calvin a villámgyorsan megszerzett cambridge-i doktorátus után elhelyezkedett, egyrészt az intézmény jó híre, de főként a csapadékszegény időjárás miatt. Negyvenhárom állásajánlat közül esett erre a választása. Commonsben nem sokat esett, az tény. Elizabeth a maga részéről pedig azért választotta a Hastings Kutatóintézetet, mert sehol máshol nem kínáltak neki állást.

Most ott állt Calvin Evans laboratóriuma előtt, és a kifüggesztett figyelmeztető táblákat nézte:

BELÉPNI TILOS

A LABORBAN KÍSÉRLET ZAJLIK

ILLETÉKTELENEK KIZÁRVA

MAGÁNTERÜLET

Elizabeth benyitott.

– Üdv! – kiabálta túl Frank Sinatrát, aki a szoba közepén hivalkodó hifitoronyból ordított. – Beszélnem kell ennek a labornak a vezetőjével.

Calvin meglepődött a hang hallatán, és kikukkantott egy nagy centrifuga mögül.

– Már megbocsásson, kisasszony! – förmedt Elizabethre. A szemét hatalmas védőszemüveg óvta az asztala jobb oldalán fortyogó kutyulmánytól. – Ide tilos a belépés illetékteleneknek. Ugye látta, hogy ki is van írva?

– Igen, láttam – kiabált vissza Elizabeth, majd tudomást sem véve Calvin haragos megjegyzéséről, odalépett a hifitoronyhoz, és kikapcsolta a zenét. – Máris jobb. Így már beszélhetünk.

Calvin az ajkát harapdálta, és az ajtóra mutatott.

– Maga ide be sem jöhet! Ki van írva!

– Igen, de úgy értesültem, hogy a maga laboratóriumában vannak felesleges főzőpoharak, nálunk a lenti laborban pedig nincs elég. – Elizabeth egy papírt tolt Calvin orra alá. – A leltáros jóváhagyta.

– Én erről nem hallottam – vizsgálgatta a papírt Calvin. – Sajnálom, kisasszony, de nekem minden főzőpohárra szükségem van. Talán jobb lesz, ha beszélek egy vegyésszel a lenti laborból. Mondja meg a főnökének, hogy hívjon fel! – Calvin visszafordult a kísérletéhez, és visszakapcsolta a zenét.

Elizabeth nem mozdult.

– Vegyésszel akar beszélni? Mármint egy másikkal, és nem velem? – kiabálta túl Sinatrát ismét.

– Igen – felelte Calvin, és kissé engedékenyebben folytatta. – Persze tudom, nem a maga hibája, de nem szép tőlük, hogy a titkárnőt küldik fel ahelyett, hogy személyesen szólnának nekem. Most viszont épp egy fontos munka közepén vagyok, bár talán ön ezt nem érti. Szóval kérem, szóljon a főnökének, hogy hívjon fel!

Elizabeth szeme összeszűkült. Utálta, ha valaki régimódi előítéletek alapján próbálta beskatulyázni, és főleg utálta az olyan férfiakat, akik nemcsak hogy titkárnőnek nézik, de azt is feltételezik, hogy egy titkárnő nem ért meg semmit, ami bonyolultabb annál, hogy „gépelje ezt le három példányban”.

– Micsoda véletlen! – kiabálta Elizabeth, miközben odasétált a polchoz, és elvett egy nagy dobozt, tele főzőpoharakkal. – Én magam is épp egy fontos munka közepén vagyok. – Azzal sarkon fordult, és kivonult.

A Hastings Kutatóintézet több mint háromezer alkalmazottat foglalkoztatott, így Calvinnek egy hetébe telt, mire megtalálta Elizabethet, de hiába, mert a nő nem is emlékezett rá.

– Mit óhajt? – kérdezte a szemét még nagyobbnak mutató védőszemüveg mögül, a kezén gumikesztyűvel, amikor Calvin belépett a laborjába.

– Jó napot! – mondta Calvin. – Én vagyok az.

– Mármint kicsoda? Esetleg kifejtené? – Elizabeth visszafordult a munkájához.

– Hát én – ismételte Calvin. – A laborból, öt emelettel feljebb. Maga vitte el a főzőpoharaimat.

– Inkább álljon oda a függöny mögé! – mutatott balra Elizabeth. – Múlt héten történt itt egy kis baleset.

– Magát nem volt könnyű megtalálni.

– Muszáj ezt pont most? Épp egy fontos munka közepén vagyok.

Calvin türelmesen várt, amíg Elizabeth befejezte a mérést, lejegyezte az eredményeket, visszakereste az előző napi teszt eredményeit, és kiment a mosdóba.

– Maga még mindig itt van? – kérdezte, amikor visszajött. – Nincs dolga?

– De, rengeteg.

– Nem adom vissza a főzőpoharakat.

– Ezek szerint mégiscsak emlékszik rám.

– Igen, de nem szívesen.

– Azért jöttem, hogy elnézést kérjek.

– Nem szükséges.

– Meghívhatom ebédre?

– Nem.

– Vacsorára?

– Nem.

– Kávéra?

– Na ide figyeljen! – Elizabeth csípőre tette a kesztyűs kezét. – Most már kezd idegesíteni.

Calvin zavartan elfordult.

– Elnézést kérek. Már itt sem vagyok.

– Csak nem Calvin Evans volt itt? – kérdezte a technikus, miután Calvin kiverekedte magát az apró, zsúfolt laborból, ahol tizenöt tudós dolgozott, pedig a helyiség negyedakkora volt, mint Calvin laboratóriuma. – Mit keresett nálunk?

– Kisebb összetűzésbe keveredtem vele a főzőpoharak miatt.

– Főzőpoharak? – A technikus elgondolkodott. – Na várjunk csak! – Kézbe vette az egyik új főzőpoharat. – Akkor az a nagy doboz, tele főzőpoharakkal, amit ön a múlt héten talált, az Calvin Evansé volt?

– Nem mondtam, hogy találtam. Azt mondtam, szereztem.

– Calvin Evanstől? Maga megőrült?

– Egyáltalán nem.

– Evans megengedte, hogy elhozza a főzőpoharakat?

– Nem igazán, de van leltárlapom.

– Miféle leltárlap? Az ilyesmiről nekem kell szólni, az én dolgom megrendelni az eszközöket!

– Tudom, de már három hónapja várok. Négyszer szóltam önnek, öt igénylőlapot töltöttem ki. És dr. Donattinak is szóltam. Fogalmam sincs, mit kellett volna még tennem. A kutatásomhoz szükség van eszközökre. Ezek csak főzőpoharak.

A technikus lehunyta a szemét.

– Na ide figyeljen! – mondta, és nagyon lassan nyitotta ki a szemét, jelezve, hogy megvan Elizabethről a véleménye. – Jóval régebben vagyok itt, mint maga, és többet is tudok. Tudja, miről híres Calvin Evans? Mármint a kémián kívül?

– Hogyne. Túl sok eszköz áll a rendelkezésére.

– Nem! – vágta rá a technikus. – Hanem arról, hogy rettenetesen haragtartó!

– Tényleg? – kérdezte érdeklődve Elizabeth.

Elizabeth Zott is haragtartó volt. Bár ő a nőket alacsonyabb rendűnek tekintő patriarchális társadalom számára tartogatta a haragját. Alacsonyabb rendű nők. Kevésbé intelligens nők. Kevésbé találékony nők. A társadalom szerint a férfiak munkába járnak, és fontos dolgokat visznek véghez, bolygókat fedeznek fel, termékeket fejlesztenek, törvényeket hoznak, míg a nők otthon ücsörögnek a gyerekekkel. Elizabeth nem akart gyereket, ebben biztos volt, de azt is tudta, hogy sok más nő szeretne gyereket is, és karriert is. És mi ezzel a baj? Semmi! Elvégre a férfiaknak is van gyerekük és karrierjük.

Nemrég olvasott valamit egy országról, ahol mindkét szülő dolgozik, és részt vesz a gyereknevelésben. Melyik ország is volt ez? Svédország? Nem emlékezett rá, de a lényeg, hogy a rendszer működött. A termelékenység magasabb volt, a családok pedig erősek. Elizabeth szívesen élt volna egy ilyen társadalomban. Egy olyan helyen, ahol nem nézik magától értetődően titkárnőnek, és ahol ha beszámol a kutatásairól, akkor nem kell attól tartania, hogy egészen biztosan a szavába vág egy férfi, vagy ami még rosszabb, saját magának tulajdonítja az ő eredményeit. Ami az egyenlőséget illeti, 1952 rengeteg csalódást okozott.

– Bocsánatot kell kérnie tőle – magyarázta a technikus. – Vigye vissza a főzőpoharakat, és esedezzen a bocsánatáért! Az egész labort kínos helyzetbe hozta, nekem pedig végképp kínos az ügy.

– Nem lesz gond belőle – felelte Elizabeth. – Csak néhány főzőpohárról van szó.

Másnap reggelre a főzőpoharak eltűntek, a kollégák pedig rosszallóan bámultak Elizabethre, mert meg voltak győződve róla, hogy rájuk hozta Calvin Evans legendás haragját. Elizabeth megpróbált beszélni velük, de senki nem vette komolyan, sőt amikor kiment, hallotta, hogy a háta mögött arról beszélnek, hogy ő mennyire komolyan veszi saját magát, mennyivel jobbnak képzeli magát a többieknél, és hogy egyikükkel sem hajlandó randevúra menni, még azokkal sem, akik nem nősek. Meg hogy csakis úgy kaphatott mesterdiplomát szerves kémiából a Kaliforniai Egyetemen. Úgy, mondták, és röhögtek, majd közönséges mozdulatokkal illusztrálták is, mire gondolnak. Mégis mit képzel magáról ez a nő?

– Valakinek helyre kéne már tennie – mondta az egyik kolléga.

– Nem is annyira okos ám – tette hozzá a másik.

– Hülye kis picsa – jelentette ki egy ismerős hang. Donatti, Elizabeth Zott főnöke.

Elizabeth az első néhány megjegyzést már megszokta, de az utolsón megrökönyödött. Elfogta a hányinger, és a falnak támaszkodott. Másodszorra történt, hogy hülye kis picsának nevezte valaki. Az első alkalom egy rettenetes nap volt a Kaliforniai Egyetemen.

Két évvel korábban történt. Tíz nap volt hátra az utolsó szemeszterből, és Elizabeth a mesterdiplomára készülve még este kilenckor is a laborban volt, mert biztos volt benne, hogy a tesztprotokoll hibás.

A frissen hegyezett HB2-es ceruzájával dobolt a papíron, és a kétségein töprengett, amikor hallotta, hogy kinyílik az ajtó.

– Ki az? – kérdezte. Nem számított látogatóra.

– Maga még itt van? – kérdezte egy meglepett hang. A témavezetője volt az.

– Ó, jó estét, dr. Meyers! – nézett fel Elizabeth. – Igen, a holnapi tesztprotokollon gondolkodom. Azt hiszem, valami nem stimmel.

A férfi belépett.

– Nem kértem, hogy vizsgálja felül a tesztprotokollt – hadarta idegesen. – Mondtam, hogy már végleges.

– Tudom – felelte Elizabeth. – De még szerettem volna végigfutni.

Elizabeth szeretett mindenen végigfutni, amivel elkészült. Tudta, hogy erre az alaposságra szükség van, ha Meyers csupa férfiból álló kutatócsoportjában meg akar maradni. Nem igazán érdekelte a témavezető kutatása, semmi úttörő ötlet nem volt benne, ám a kreativitás és az új felfedezések teljes hiánya ellenére Meyerst mégis az Egyesült Államok egyik legnevesebb DNS-kutatójának tartották.

Elizabeth nem kedvelte Meyerst. Senki nem kedvelte, talán csak a Kaliforniai Egyetem, mert dr. Meyers elképesztő mennyiségű szakcikket publikált. Hogy mi volt a titka? Nem maga írta őket, hanem a végzős diákjai. Ő meg úgy tett, mintha minden cikk a sajátja lenne, néha csak a címet változtatta meg, esetleg egy-két bekezdést, aztán benyújtotta. Megtehette, elvégre ki fog végigolvasni egy terjengős dolgozatot? Senki. Egyre több szakcikke jelent meg, és ezzel egyre fényesebben ragyogott a hírneve. Így lett Meyers elismert DNS-kutató. A mennyiség elég volt, nem kellett minőség.

A szakcikkgyártás mellett volt egy másik különleges képessége is: híresen gusztustalanul bizalmaskodott a nőkkel. Az egyetem természettudományi tanszékein nem sok nő volt, főként titkárnők, de mindannyian megtapasztalták már dr. Meyers nemkívánatos közeledéseit. Fél évnél tovább nemigen maradtak meg az állásukban. Sírva távoztak, a felmondásukban személyes okokra hivatkozva. Elizabeth viszont nem távozott, mert meg akarta szerezni a mesterdiplomát. Így kénytelen volt elviselni a napi szintű megaláztatásokat, a nyúlkálást, az ízléstelen megjegyzéseket és ajánlatokat, közben pedig folyamatosan hárította a közeledést. Aztán egy nap Meyers behívta az irodájába, elvileg azért, hogy a doktori tanulmányairól beszéljen vele, de ehelyett a szoknyája alá nyúlt. Elizabeth kikérte magának, rácsapott a férfi kezére, és feljelentéssel fenyegetőzött.

– Mégis kinek jelentené? – röhögött Meyers. Aztán korholta, amiért „nincs humora”, megpaskolta a fenekét, és megkérte, hogy hozza ki a kabátját a szekrényből, tudva, hogy Elizabeth félmeztelen nők képeivel fogja szembetalálni magát, ha kinyitja a szekrényajtót. Az egyik képen a nők kifejezéstelen arccal, négykézláb álltak, a hátukon diadalmasan terpeszkedett egy férficipő.

– Itt van a hiba – mutatta Elizabeth dr. Meyersnek. – A kilencvenegyes lépés a kétszázharminckettedik oldalon. A hőmérséklet. Szinte biztos vagyok benne, hogy túl magas, tehát az enzim inaktívvá válik, ami torzítja az eredményeket.

Meyers az ajtóból meredt rá.

– Mutatta már másnak is?

– Nem, csak most vettem észre.

– Philipnek ezek szerint még nem szólt. – Philip volt Meyers vezető asszisztense a kutatásokban.

– Nem, Philip már hazament. De csak most indult, még utolérem, ha…

– Nem szükséges! – szakította félbe Meyers. – Van még itt valaki?

– Nem tudok róla.

– A protokoll hibátlan – jelentette ki a témavezető nyomatékosan. – Maga nem szakértő, úgyhogy ne vonja kétségbe a szavamat! És erről senkinek egy szót sem, megértette?

– Csak segíteni próbálok, dr. Meyers.

A férfi úgy nézett rá, mint aki azon gondolkodik, mennyire segítőkész Elizabeth valójában.

– Remek, mert szükségem is van a segítségére – mondta végül. Aztán megfordult, és bezárta az ajtót.

Az első ütés egy jókora pofon volt, amitől Elizabeth feje balra csuklott. Elizabeth felszisszent, a szája vérzett, a szeme tágra nyílt a döbbenettől. Meyers elégedetlenül elfintorodott, és a következő ütéssel leverte a székről az áldozatát. Nagydarab férfi volt, vagy százhúsz kiló, így edzés nélkül is meglehetősen erős volt. Lehajolt a földre zuhant nőhöz, megragadta a derekát, felkapta, mintha egy élettelen rongybaba lenne, és visszadobta a székre. Aztán megfordította és a rozsdamentesacél pultnak döntötte, majd odébb rúgta a széket.

– Ne mozdulj, te hülye kis picsa! – A kövér ujjai már a nő szoknyája alatt matattak.

Elizabeth fémes ízt érzett, és kiáltani próbált, ahogy Meyers felrántotta a szoknyáját, és fájdalmasan a combjába markolt. Elizabeth alig kapott levegőt, nem tudott sikítani. Úgy hadakozott és csapkodott, mint egy csapdába ejtett állat, de az ellenkezés csak még erőszakosabbá tette a támadót.

– Ne packázz velem! – sziszegte, izzadsága a nő lábára csöpögött. Ám ahogy mocorgott, Elizabeth egyik keze kiszabadult. – Maradj nyugton! – ordított Meyers, és súlyos teste leszorította az elszántan küzdő áldozatát. Hogy Elizabeth végre megtudja, hol a helye, Meyers megragadta és erősen meghúzta a haját, majd erőszakkal belé hatolt, és elégedetten nyögött. Aztán hirtelen fájdalmasan felkiáltott.

– A picsába! – üvöltött, és odébb ugrott. – Ez mi a franc volt?! – Félretolta a nőt, és meglepetten nézett a saját teste jobb oldalára. Hájas derekán, csípő felett egy rózsaszín radír állt ki egy vérző sebből.

A HB2-es ceruza. Szabad kezével Elizabeth megragadta, és teljes erejéből Meyers oldalába döfte. Mégpedig az egész ceruzát. A grafithegy, a ceruza sárgára festett oldala és a kis aranyszínű karika a végén mind eltűnt a férfi bőre alatt, erőszakkal behatolva – pont ahogy Meyers tette. Ezzel Elizabeth nemcsak a témavezető vékony- és vastagbelét tette tönkre, de a saját előmenetelét is.

– Maga tényleg ide jár egyetemre? – kérdezte az ügyeletes rendőr, miután a mentő elszállította dr. Meyerst. – Mutassa meg a diákigazolványát!

Elizabeth ott állt megtépett ruhában, reszketve, véraláfutásos arccal, és hitetlenkedve meredt rá.

– Jogos a kérdésem – közölte a rendőr. – Mit keresne ilyen késő este egy laborban egy nő?

– Én… én itt… itt tanulok, utolsó éves vagyok – hebegett Elizabeth. – Kémia szakon.

A rendőr fújt egyet, mintha ilyen ostobaságokat semmi kedve nem lenne hallgatni, aztán elővett egy kis jegyzetfüzetet. – Akkor mesélje csak el szépen, hogy maga szerint mi történt!

Elizabeth elmesélte, a hangja remegett a sokktól. A férfi úgy tett, mint aki jegyzetel, de amikor elfordult, és odaszólt egy másik rendőrnek, hogy „minden rendben”, Elizabeth látta, hogy a füzet lapja üres.

– Kérem… orvosra van szükségem.

A rendőr becsukta a füzetet.

– Óhajtja kijelenteni, hogy megbánta a tettét? – kérdezte, és olyan pillantást vetett a nő szoknyájára, mintha már maga a ruhadarab is bűnös csábítás lenne. – Éles eszközzel megszúrt egy embert. Jobban jön ki az ügyből, ha kijelenti, hogy megbánta.

Elizabeth üres tekintettel nézett vissza rá.

– De hát… uram, ön félreértett valamit. Engem megtámadott az oktatóm. Én… én csak védekeztem. És orvosra van szükségem.

A rendőr sóhajtott.

– Ezek szerint nem tesz nyilatkozatot, hogy megbánta a tettét? – Eltette a tollat.

Elizabeth most már tátott szájjal, remegve meredt rá. A combjára pillantott, ahol még látszott Meyers tenyerének véraláfutásos lenyomata. Majdnem elhányta magát. Aztán felnézett, és látta, hogy a rendőr az órájára pillant. Hirtelen elege lett. Kikapta a diákigazolványát a férfi kezéből.

– Igen, biztos úr, mégiscsak megbántam… ha jobban belegondolok, megbántam, hogy…

– Máris jobb – helyeselt a rendőr. – Mondja csak! – Ismét elővette a tollat.

– A ceruza.

– A ceruza – ismételte értetlenül a rendőr, de leírta.

Elizabeth a szemébe nézett, miközben a homlokán tovább csordogált a vér.

– Megbántam, hogy nem hoztam többet magammal.

A támadás, vagyis a „szerencsétlen esemény”, ahogy a felvételi bizottság nevezte, mielőtt bejelentették, hogy a PhD-képzésről szó sem lehet, persze Elizabeth hibája volt. Dr. Meyers rajtakapta, hogy csalni próbál, és meg akarja változtatni a tesztprotokollt, hogy eltorzítsa az eredményeket. Itt a bizonyíték, tessék! Amikor pedig a témavezető szembesítette a hallgatót a csalással, a lány azzal próbált meg kibújni az ügyből, hogy szexuális szolgáltatást ajánlott az oktatójának. Amikor ez nem jött be, dulakodás kezdődött, és a diáklány egy ceruzával súlyos sérülést okozva hasba szúrta a témavezetőt. Még szerencse, hogy túlélte.

Ezt a sztorit szinte senki nem hitte el. Dr. Meyersnek rossz híre volt. Ugyanakkor fontos személy volt az egyetemen, és a Kaliforniai Egyetem nem óhajtotta elveszíteni, így hát Elizabethnek mennie kellett. A mesterdiplomáját megszerezte. A véraláfutások majd meggyógyulnak. Valaki ír egy referenciát is. Csak menjen már!

Hát így került Elizabeth a Hastings Kutatóintézetbe. Most pedig ott állt a laboratórium előtt a falnak támaszkodva, és forgott a gyomra.

Felpillantott, és látta, hogy a technikus áll előtte.

– Zott, jól van? – kérdezte. – Rettenetesen sápadt.

Elizabeth nem felelt.

– Az én hibám volt, Zott – folytatta a technikus. – Nem kellett volna ügyet csinálnom holmi főzőpoharakból. Azok meg odabent… – a labor felé biccentett, nyilván ő is hallotta, mit mondtak a többiek – ostoba fickók, ne is törődjön velük!

De Elizabeth kénytelen volt törődni velük. Dr. Donatti – aki hülye kis picsának nevezte – másnap egy új projektbe tette át.

– Ez egyszerűbb lesz – mondta. – Jobban megfelel a maga intellektuális képességeinek.

– De miért, dr. Donatti? – kérdezte Elizabeth. – Valami gond volt a munkámmal?

Elizabeth volt a motorja a kutatócsoport folyamatban lévő projektjének, és már közel járt ahhoz, hogy eredményt mutathasson fel. Ehelyett azonban Donatti mutatott az ajtóra. És Elizabeth másnaptól egy jelentéktelen tanulmányon dolgozott az aminosavakról.

A technikus látta, mennyire elégedetlen, és megkérdezte tőle, miért akar tudós lenni.

– Nem akarok tudós lenni – csattant fel Elizabeth. – Tudós vagyok!

És arra gondolt, hogy nem tűrheti, hogy egy kövér, felfuvalkodott témavezető a Kaliforniai Egyetemről vagy a főnöke vagy az ostoba, korlátolt kollégái megakadályozzák a céljai elérésében. Volt már nehéz helyzetben, nem is egyszer. És most is meg fog küzdeni vele, és boldogulni fog.

De a küzdelemnek van egy bosszantó hátulütője: felettébb fárasztó. Ahogy teltek a hónapok, Elizabeth eltökéltségét újabb és újabb események tették próbára. Csak a színház nyújtott neki némi kikapcsolódást, de néha még az is csalódást okozott.

A főzőpoharas incidens után két héttel, vasárnap este Elizabeth egy elvileg nagyon szórakoztató operettre, a Mikádóra kapott jegyet. Alig várta az előadást, de amikor végre elkezdődött, hamar kiderült, hogy sajnos cseppet sem vicces. A dalszövegekből sütött a rasszizmus, az összes szerepet fehér színész játszotta, és persze mindenki más hibájáért a női főszereplőt kárhoztatták. Elizabethnek a munkahelye jutott róla eszébe. Úgy döntött, hogy a szünetben hazamegy, nem szenvedi végig az előadást.

Valami különös véletlen folytán Calvin Evans is ott volt a színházban aznap este, és ha figyelt volna a darabra, akkor valószínűleg osztotta volna Elizabeth véleményét. De nem figyelt, mert a biológia tanszék egyik titkárnőjével volt az első randevúján, és görcsölt a gyomra. A randevú tulajdonképpen félreértés volt: a titkárnő csak azért hívta el az operettre, mert azt gondolta, hogy ha Calvin híres, akkor biztos gazdag is, Calvin pedig csak azért pislogott, mert irritálta a nő orrfacsaró parfümje, nem pedig azért, mert lelkesedett a közös színházlátogatás ötletéért, ahogy a nő gondolta.

Az émelygés már az első felvonás elején elkezdődött, de a végére egyenesen hányingerré fajult.

– Elnézést – suttogta Calvin. – Nem érzem túl jól magam. Ki kell mennem.

– Hogyhogy? – kérdezte a titkárnő gyanakodva. – Nekem úgy tűnik, remekül nézel ki.

– Kavarog a gyomrom – motyogott Calvin.

– Én viszont kifejezetten a mai estére vásároltam ezt a ruhát, és nem megyek sehová, amíg végig nem néztem az előadást!

Calvin némi pénzt nyomott a döbbent nő kezébe, hogy előre kifizesse neki a taxit, aztán kirohant a nézőtérről, a hasára szorította a kezét, és a mosdó felé vette az irányt, aggódva, nehogy túl késő legyen.

Ismét valami különös véletlen folytán Elizabeth pontosan ugyanakkor ért az előtérbe, amikor Calvin, és ő is a mosdóba igyekezett. De amikor meglátta a hosszú sort, dühösen sarkon fordult, és pont beleütközött a férfiba. Aki késedelem nélkül lehányta.

– Úristen – nyöszörögte Calvin öklendezve. – Jézusmária.

Elizabeth az első döbbenetből felocsúdva a gyengélkedő, kétrét görnyedt ember hátára tette a kezét, mit sem törődve a lehányt ruhájával.

– Ez a férfi rosszul lett! – kiáltotta, de még nem tűnt fel neki, hogy ismeri. – Hívjanak orvost, kérem!

Senki nem hívott orvost. Sőt amint a hányás szaga terjengeni kezdett, mindenki villámgyorsan szétszéledt.

– Szentségesúristen – ismételgette Calvin, és a hasát fogta. – Szentségesúristen.

– Hozok törlőkendőt – mondta Elizabeth. – És hívok egy taxit. – Aztán figyelmesen megnézte a hányós fiatalembert. – Szerintem én valahonnan ismerem magát.

Húsz perccel később Elizabeth betámogatta Evanst a házába.

– Azt hiszem, kizárhatjuk, hogy arzén-difenil-amin-klórarzin okozta volna a rosszullétet – mondta –, mivel senki más nem lett rosszul.

– Mármint a vegyi fegyver? – tátogott a hasára szorított kézzel Calvin. – Nagyon remélem.

– Biztos evett valamit, ami megártott. Ételmérgezés.

– Ó – nyöszörögött a férfi. – Rettentő kínos. Őszintén sajnálom. A ruhája… kifizetem a tisztítást.

– Ugyan már! Csak egy kis szennyeződés. – Elizabeth segített Calvinnek a kanapéhoz jutni, és ő azonnal le is dőlt.

– Nem is… nem is emlékszem, mikor hánytam utoljára. Főleg nem nyilvánosan.

– Előfordul.

– Randevúm volt – magyarázta Calvin. – El tudja képzelni, milyen kínos? Ott kellett hagynom a hölgyet.

– Nem tudom elképzelni – felelte Elizabeth, aki nem emlékezett, mikor volt utoljára randevúja.

Pár percig hallgattak, aztán Evans lehunyta a szemét. Elizabeth erre úgy döntött, ideje távozni.

– Komolyan nagyon sajnálom – suttogta Calvin, amikor meghallotta, hogy a nő az ajtó felé indul.

– Ugyan, ne kérjen bocsánatot! Tudósok vagyunk. Csak egy reakció volt. Kémiai összeférhetetlenség. A tudósok megértik az ilyesmit.

– Nem, nem a hányásról beszélek – magyarázkodott sápadtan Calvin. – Hanem arról, amikor titkárnőnek néztem magát, és azt mondtam, szóljon a főnökének, hogy hívjon fel. Nagyon sajnálom.

Elizabeth ehhez nem tudott mit hozzáfűzni.

– Még be sem mutatkoztam – jegyezte meg Calvin. – Calvin Evans vagyok.

– Elizabeth Zott – felelte Elizabeth, és elindult kifelé.

– Tudja, Elizabeth, maga egy igazi életmentő – mosolygott halványan Evans.

De Elizabeth nyilván már nem hallotta.

– A DNS-kutatásom a polifoszforsavval mint kondenzálószerrel foglalkozik – mesélte Elizabeth a rá következő héten Calvinnek a kutatóintézet kávézójában. – Már egész jól álltam a tanulmánnyal, de a múlt hónapban áttettek egy másik projekthez. Egy aminosavakkal foglalkozó kutatáshoz.

– De hát miért?

– Donatti… ugye magának is ő a főnöke? Mindenesetre úgy döntött, nincs szükség a munkámra.

– De hát a DNS felépítésének megértéséhez igenis szükséges, sőt létfontosságú a kondenzálószerek kutatása!

– Én ne tudnám? Még a doktori tanulmányaimat is ezzel kapcsolatban terveztem. Bár őszintén szólva legjobban az abiogenezis érdekel.

– Abiogenezis? Az elmélet, miszerint az élet egyszerű anyagokból kémiai folyamatok által keletkezett? Lenyűgöző. De magának nincs PhD-ja.

– Nincs.

– Az abiogenezis kutatásához viszont doktori szint szükséges.

– Mesterdiplomám van kémiából a Kaliforniai Egyetemről.

– Kaliforniai Egyetem… – Calvin együttérzően bólintott. – Túl ódivatú. Gondolom, azért is hagyta ott.

– Nem egészen.

Rövid, kínos csend következett.

– Figyeljen, elmondom a polifoszforsavakkal kapcsolatos elméletemet – törte meg a csendet Elizabeth.

És aztán több mint egy órán át beszélt, Calvin pedig bólogatott és jegyzetelt, és értelmes kérdéseket tett fel, amikre Elizabeth értelmes és kielégítő válaszokat adott.

– Már előrébb tartanék – tette hozzá –, de mint mondtam, áthelyeztek. Előtte meg lehetetlen volt hozzájutnom a szükséges eszközökhöz. – Ezért volt kénytelen más laborokból összevadászni, amire szüksége volt.

– Na de hogyhogy ilyen nehéz eszközökhöz jutni? – kérdezte Calvin. – A Hastings Kutatóintézetnek bőségesen van pénze.

Elizabeth úgy nézett rá, mintha a férfi azt kérdezte volna, hogy a sok rizsföld mellett hogyhogy éhező gyerekek is élnek Kínában.

– Diszkrimináció a nők ellen – felelte, és nyomatékosan koppintott egyet az asztalon a HB2-es ceruzával, amit mindig a füle mögött vagy a kontyába tűzve hordott. – Valamint politika, protekció, egyenlőtlenség és általánosságban vett igazságtalanság.

Calvin az ajkát harapdálta.

– De főleg diszkrimináció a nők ellen – ismételte Elizabeth.

– De miféle diszkrimináció? – kérdezte Calvin naivan. – Miért ne akarná bárki, hogy a nők tudósok lehessenek? Ennek semmi értelme. Minél több a tudós, annál jobb.

Elizabeth döbbenten meredt rá. Eddig azt hitte, Calvin Evans okos ember, de most ráébredt, hogy az esze csak bizonyos témákban vág. Alaposabban szemügyre vette, mintha azon spekulálna, hogyan értethetné meg vele magát. Közben két kézzel újra feltekerte a kontyát, és megtűzte az elmaradhatatlan ceruzával.

– Amikor maga Cambridge-ben tanult – kezdte óvatosan, és az asztalra tette a kezét –, akkor hány nőnemű tudóssal találkozott?

– Sehánnyal, de fiúkollégiumban laktam.

– Értem… de amúgy a nők számára ugyanazok a lehetőségek álltak nyitva, mint a férfiak számára, ugye? Tehát akkor hány nőnemű tudóst ismer? És meg ne említse nekem Madame Curie-t!

Calvin bajt szimatolt.

– Az a gond ezzel az egésszel – folytatta Elizabeth –, hogy a népesség felét kizárják a tudományos életből. Nemcsak eszközökhöz nem jutok hozzá, hogy végezhessem a munkámat, hanem a nők számára még az oktatás sem elérhető, hogy azt tehessék, amire képesek. És ha még be is jutnak egy főiskolára, akkor sem a Cambridge-i Egyetemről beszélünk. Tehát nem kapnak egyenlő esélyeket, azonos lehetőségeket és megfelelő tiszteletet sem. A létra legalján kezdik, és ott is maradnak. És akkor még a fizetést meg sem említettem. Csak mert nem jártak olyan oktatási intézménybe, amilyet elvárnának tőlük, de ami persze nem veszi fel őket.

– Tehát ön szerint… – kezdte tapogatózva Calvin – több nő szeretne tudományos pályára lépni.

Elizabeth szeme elkerekedett.

– Természetesen. Tudományos pályára, orvosi pályára, üzleti, zenei, matematikai pályára vagy bármire, ami doktori képzést kíván! – Egy pillanatra elhallgatott, mert valójában alig néhány nőt ismert, akire ez igaz volt. A kollégiumban megismert lányok többsége azt mondta, hogy csak alapdiplomát szeretne. Ez aggasztó volt. Mintha mind bekaptak volna valami agyzsibbasztó pirulát.

– Ehelyett azonban – folytatta Elizabeth – a nők otthon maradnak, gyereket szülnek, és szőnyeget porszívóznak. Ez törvényesített rabszolgaság. Még azok a nők is úgy érzik, hogy a munkájuk nincs megbecsülve, akik önszántukból, szívesen maradnak háztartásbeliek. A férfiak azt képzelik, hogy egy ötgyerekes anya legnagyobb gondja az, hogy milyen színűre lakkozza a körmét.

Calvinnek az öt gyerek gondolatától végigfutott a hátán a hideg.

– Ami az ön munkáját illeti, azt hiszem, meg tudom oldani – terelte vissza a szót.

– Arra semmi szükség – vágta rá Elizabeth. – Tökéletesen meg tudom oldani a saját problémáimat.

– Nem tudja.

– Hogy mondta?

– Nem tudja, mert nem hagyják. Az élet nem igazságos.

Ez feldühítette Elizabethet. Még hogy egy férfi prédikál neki arról, hogy az élet nem igazságos?! Már mondani akart valamit, de Calvin gyorsabb volt.

– Nézze… az élet sosem volt igazságos, de maga mégis úgy tesz, mintha az lenne. Mintha minden a helyére kerülne, ha az éppen aktuális gondot megoldja. Pedig nem így lesz. Adhatok egy tanácsot? – Mielőtt Elizabeth nemet mondhatott volna, folytatta. – Ne próbáljon beilleszkedni a rendszerbe! Játssza ki!

Elizabeth csendben elgondolkodott. Sajnos Evans tanácsa, akármilyen szörnyű is, de észszerűnek tűnt.

– És van egy szerencsés véletlen is, ami nekünk dolgozik. Az elmúlt évben én is sokat foglalkoztam a polifoszforsavakkal, de nem sokra jutottam. A maga eredményei segíthetnek. Ha megmondom Donattinak, hogy szükségem van a maga kutatására, akkor ön visszakapja a projektjét. És még ha nem is lenne rá szükségem, de persze van, akkor is tartozom önnek. A titkárnős sértés miatt is, és a hányás miatt is.

Elizabeth hallgatott. De önkéntelenül is egyre rokonszenvesebbnek találta az ötletet. Pedig nem tetszett neki, hogy a rendszert tisztességes módon nem tudja a maga javára fordítani, legfeljebb kijátszhatja. Miért kell ennek így lennie? Nem szerette a szívességeket, úgy vélte, az már majdnem csalás. De voltak céljai, és ha a fene fenét eszik, akkor is meg akarta valósítani őket. Miért ne élne a lehetőséggel?

– Nézze! – felelte, és kisimított egy tincset az arcából. – Remélem, nem gondolja, hogy elhamarkodott következtetésekre jutok, de korábban már volt ilyesmivel problémám, úgyhogy nyíltan beszélek. Nem fogok magával randevúzgatni. Csak munka, semmi több. Semmiféle kapcsolatra, párkapcsolatra nem vágyom.

– Én sem – felelte a legnagyobb egyetértéssel Calvin. – Csak munka. Semmi több.

– Úgy van.

Összeszedték a csészéket meg a tányérokat, és mindketten szépen elvonultak a saját laborjuk irányába. És mindketten remélték, hogy ezt az utolsó kitételt a másik nem gondolta komolyan.

4

BEVEZETÉS A KÉMIÁBA

Három héttel később Calvin és Elizabeth hangosan vitázva indultak a parkoló felé.

– Ez az elmélet alapvetően problémás – mondta Elizabeth. – Mert nem veszi figyelembe a fehérjeszintézis természetét.

– Épp ellenkezőleg – érvelt Calvin, és arra gondolt, hogy még soha senki nem nevezte problémásnak az elméleteit, és most, hogy ez megtörtént, nem volt tőle elragadtatva. – Képtelenség, hogy maga figyelmen kívül hagyja a molekulák…

– Nem hagyom figyelmen kívül…

– De a két kovalens…

– Három kovalens kötés…

– Igen, de csak ha…

– Nézze – vágott ismét Calvin szavába Elizabeth, amikor a kocsijához értek –, pontosan ez a probléma.

– Mármint mi?

– Maga! – mutatott Elizabeth két kézzel a férfira. – Maga a probléma.

– Mert nem értünk egyet?

– Nem, az nem gond.

– Hát akkor mi a probléma?

– Az, hogy… – Elizabeth bizonytalanul legyintett, aztán a távolba nézett.

Calvin sóhajtott, és a tenyerét a nő régi, kék Plymouthának a tetejére tette. Tudta, hogy mindjárt jönnek az érvek.

Az utóbbi pár hét során hatszor találkoztak. Kétszer együtt ebédeltek, négyszer kávéztak, és minden alkalom Calvin napjának fénypontja volt, de egyszersmind a legnagyobb kihívás is. Fénypont, mert Elizabeth volt a legintelligensebb, legérdekesebb, legjobban érvelő… és igen, a legvonzóbb nő is, akivel valaha találkozott. És kihívás, mert mintha Elizabeth mindig sietett volna valahová. És amikor elment, Calvin a nap további részében nyomorultul érezte magát.

– A legújabb kutatásokról beszélek a selyemhernyókkal kapcsolatban – mondta Elizabeth. – A Science Journal legújabb számában olvasható. Erre utaltam, hogy ez a bonyolult rész.

Calvin bólintott, mintha értené. De nem értette. És nem csak a selyemhernyókat. Ahányszor találkoztak, mindig mindent megtett, hogy érzékeltesse Elizabethtel, hogy csakis munkaügyben keresi a társaságát, nem a női mivolta okán. Nem akarta kifizetni a kávéját, nem ajánlotta fel, hogy odaviszi neki a tálcát az ebéddel, sőt még az ajtóban sem engedte előre. Akkor sem ajánlotta fel a segítségét, amikor a nő annyi könyvet cipelt, hogy ki se látott mögülük. És amikor véletlenül beleütközött a mosogatótálcánál, és egy pillanatra érezte a haja illatát, uralkodott magán, és nem esett össze félholtan. Calvinnek addig fogalma sem volt, hogy ilyen illat is létezik a világon – mintha azt a hajat virágszirmokban mosták volna. Hát nem kap legalább valami dicséretet Elizabethtől, amiért ennyire tartja magát a megállapodásukhoz? Micsoda igazságtalanság!

– Tudja, ahol a bombikolról írnak – folytatta a nő. – A selyemhernyók váladékáról.

– Hogyne – motyogta Evans, és arra gondolt, milyen ostoba volt, amikor először találkozott Zott-tal. Még hogy titkárnő! És hogy kizavarta a laborjából… Na és később? Lehányta. Elizabeth azt mondta, semmi baj, de azt a sárga ruhát soha többet nem vette fel, az biztos. Soha. Calvin tehát úgy vélte, hogy hiába állítja a nő az ellenkezőjét, igenis haragszik. És mivel ő maga igazi haragtartó bajnok volt, tudta, milyen az.

– Különleges vegyi anyag – magyarázta Zott. – A nőstény selyemhernyók választják ki.

– Hernyók. Remek – nyögött fel szarkasztikusan Evans.

Elizabeth meglepődve lépett hátra, nem volt ehhez szokva tőle.

– Magát ez nem is érdekli – vörösödött el.

– Nem bizony.

Elizabeth felsóhajtott, és elkezdte keresni a kulcsát a retiküljében.

Micsoda csalódás! Végre valaki, akivel lehet beszélgetni, aki rendkívül intelligens, érdekes, éles elméjű – és elképesztően vonzó, amikor mosolyog… csakhogy nem mutat iránta érdeklődést. Semennyit. Az elmúlt hetekben hatszor találkoztak, persze ő csakis a munkáról beszélt, ahogy Evans is, de Evans ezt… szinte már goromba módon művelte. Mi történt aznap is, amikor ő annyi könyvet cipelt, hogy ki se látszott mögülük? Semmi. Evans a kisujját se mozdította. És mégis, valahányszor találkoztak, különös késztetést érzett, hogy megcsókolja a férfit. Pedig ez nagyon nem volt jellemző rá. Ám minden találkozás után, amikor a lehető leghamarabb elsietett, nehogy tényleg megcsókolja, a nap további részében nyomorultul érezte magát.

– Mennem kell – mondta Elizabeth.

– Gondolom, sürgős dolga van, mint mindig – vágta rá Calvin.

De egyikük sem mozdult, viszont mindketten elfordították a fejüket, mintha keresnének valakit, akire valójában vártak itt a parkolóban. Péntek este hét körül járt az idő, és a parkolóban két kocsi állt összesen: Zotté és Evansé.

– Vannak tervei a hétvégére? – kérdezte tétován Calvin.

– Hogyne – hazudta a nő.

– Akkor jó szórakozást! – csattant fel Calvin, aztán sarkon fordult, és elmasírozott.

Elizabeth egy pillanatig bámulta, aztán beült a kocsijába, és lehunyta a szemét. Calvin nem volt ostoba. Rendszeresen olvasta a Science Journalt. Bizonyára értette, mire célzott, amikor a bombikolt emlegette, amivel a nőstény selyemhernyók csalogatják a hímeket. „Hernyók”, morgott Evans. Micsoda barom! És ő is micsoda ostobaságot követett el! Nyíltan felhozta a szerelem témáját, erre elutasítást kapott válaszul.

„Magát ez nem is érdekli.”

„Nem bizony.”

Elizabeth kinyitotta a szemét, és elindította az autót. Calvin biztos úgyis azt hiszi, hogy őt csak a laborfelszerelés érdekli. Elvégre egy férfi szerint minek emlegetné egy nő a bombikolt péntek este az üres parkolóban, ahol a lágy nyugati szél pont a hím egyed orra alá repíti a nőstény egyed igen drága samponjának illatát? Nyilván főzőpoharakat akar szerezni, nem? Más okot el sem tudott képzelni. Kivéve a valós okot. Hogy kezd beleszeretni.

Elizabeth hirtelen kopogást hallott a kocsi ablakán. Felkapta a fejét. Calvin állt ott, és integetett, hogy húzza le az ablakot.

– Engem nem a maga átkozott laborfelszerelése érdekel – förmedt rá Elizabeth, de azért lehúzta az ablakot.

– A probléma viszont nem én vagyok – csattant fel Calvin, és lehajolva Elizabeth arcába bámult.

Elizabeth haragosan farkasszemet nézett vele. Mit képzel ez a férfi?!

Calvin állta a tekintetét. Mit képzel ez a nő?!

És akkor Elizabethen eluralkodott az érzés, ami mindig erőt vett rajta Calvin társaságában, de ezúttal nem hátrált meg. Mindkét kezével megfogta Calvin arcát, és az első csókjuk megpecsételte az elválaszthatatlan kötést, amit még a kémia sem tudott volna megmagyarázni.

5

CSALÁD ÉS ÉRTÉKREND

A kollégák feltételezték, hogy Elizabeth csak és kizárólag azért jár Calvin Evansszel, mert a férfi híres, és ezáltal Elizabeth státusza is emelkedik. Az indok azonban sokkal egyszerűbb volt.

– Azért, mert szeretem – felelte volna Zott, ha bárki megkérdezi. De senki nem kérdezte.

Calvin helyzete sem volt más. Ha bárki megkérdezte volna, elmondta volna, hogy Elizabeth Zott a világ legdrágább kincse, és nem azért, mert csinos, nem is azért, mert okos, hanem azért, mert szereti, és ő viszontszereti, mégpedig olyan meggyőződéssel, hittel és teljességgel, ami még erősebbé tette az egymás iránti odaadásukat. Több volt köztük, mint barátság, bizalom, szövetség és szerelem. Ha a párkapcsolat egy kirakós játék, akkor ennek a kirakósnak az első pillanattól fogva minden darabja a helyére került. Mintha valaki kinyitotta volna a dobozt, kiszórta volna a darabokat, hogy azok maguktól azonnal és tökéletesen kirakják a képet. A többi párt ette a sárga irigység, ha rájuk nézett.

Esténként, szerelmeskedés után mindig a hátukon feküdtek egymás mellett, Calvin Elizabeth lábára tette a lábát, Elizabeth Calvin combján nyugtatta a kezét, a fejük egymáshoz hajlott, és beszélgettek. Néha a kihívásokról, néha a kudarcokról, de mindig a munkájukról. A szex utáni bágyadtság ellenére sokszor hajnalig tartottak ezek a beszélgetések, és ha valami képlet vagy kísérleti eredmény volt a téma, akkor előbb-utóbb az egyikük kimászott az ágyból, és jegyzetelt. Előfordul, hogy egy párkapcsolat rossz hatással van a munkahelyi teljesítményre, de náluk pont az ellenkezője történt. Akkor is dolgoztak, amikor nem dolgoztak. Új nézőpontokkal gazdagították egymás kreativitását és találékonyságát, a tudományos körök pedig megdöbbentek a produktivitásukon, de még jobban megdöbbentek volna, ha tudják, hogy az eredmények nagy részét ezek a tudósok meztelenül érték el.

– Ébren vagy? – suttogta Calvin egy éjjel, amikor szótlanul feküdtek. – Mert kérdezni akarok valamit. A hálaadás ünnepével kapcsolatban.

– Mit?

– Hát, nemsokára itt a hálaadás, és csak azt akartam kérdezni, hazautazol-e, és ha igen, meghívsz-e… – Calvin zavart kis hallgatás után hadarva motyogta el a mondat végét: – bemutatniacsaládodnak.

– Tessék? – suttogott vissza Elizabeth. – Haza? Nem. Nem utazom haza. Arra gondoltam, ünnepelhetünk itt. Együtt. Hacsak… szóval… te hazautazol?

– Kizárt dolog – felelte Calvin.

Az elmúlt hónapokban Elizabeth és Calvin majdnem mindenről beszélgettek. Könyvekről, karrierről, hitről, ambícióról, filmekről, politikáról, még az allergiáról is. Csak egyvalamiről nem: a családjukról. Nem szándékosan maradt ki a téma, legalábbis eleinte nem, de azért ahogy teltek a hónapok, nyilvánvalóvá vált, hogy ez az, amiről nem is akarnak beszélgetni.

Nem azért, mert nem voltak kíváncsiak egymás gyökereire. Ki ne akarna elmerülni a társa családi ügyeiben és gyerekkorában, hogy megismerje a szokásos rémes rokonokat? A zord szülőket, a versengő testvéreket, a bolond nagynénit? Elizabeth és Calvin nem akartak.

A család témája olyan volt, mint egy tiltott szoba egy történelmi épületben vezetett sétán. Belépni tilos, de azért kívülről lehet rá vetni egy pillantást. Calvin hol is nőtt fel? Talán Massachusettsben? És Elizabethnek mintha lenne testvére… nővére? Bátyja? Eddig és ne tovább, csak semmi faggatózás. És ez jól működött, amíg Calvin fel nem hozta a hálaadást.

– Tudom, fura kérdés – próbálkozott –, de most döbbentem rá, hogy fogalmam sincs, hol nőttél fel.

– Ó – felelte Elizabeth. – Nos, Oregonban. Legalábbis nagyjából. És te?

– Iowában.

– Komolyan? – kérdezte a nő. – Azt hittem, Bostonban.

– Nem – vágta rá gyorsan Calvin. – Vannak testvéreid?

– Egy bátyám. Neked?

– Nincsenek. – Calvin hangja színtelen volt.

Elizabeth mozdulatlanul feküdt, érezte a férfi hangján, hogy mire gondol.

– Magányos voltál gyerekkorodban?

– Nagyon – bökte ki Calvin.

– Sajnálom – Elizabeth megfogta a kezét. – A szüleid nem akartak több gyereket?

– Nem tudom – mondta Calvin rekedten. – Nem igazán szokott ilyesmit kérdezni a szüleitől egy gyerek. De… talán akartak. Igen, biztosan akartak volna.

– Csakhogy…?

– Ötéves koromban meghaltak. Anyám akkor nyolc hónapos terhes volt.

– Te jó ég, annyira sajnálom! Szegénykém. Mi történt? – ült fel hirtelen Elizabeth.

– Vonat – közölte a férfi tárgyilagosan. – Elütötte őket.

– Fogalmam sem volt… ne haragudj…

– Már rég volt, alig emlékszem rájuk.

– De…

– Most te jössz – váltott témát Calvin.

– Nem, Calvin, várj! Téged ki nevelt fel?

– A nagynéném. Amíg ő is meg nem halt.

– Micsoda? Hogyhogy?

– A kocsiban ültünk, és szívrohamot kapott. A kocsi meg belerohant egy fába.

– Úristen!

– Nálunk ez családi hagyomány. Mármint a halálos balesetek.

– Nem vicces!

– Nem annak szántam.

– Hány éves voltál akkor?

– Hat.

Elizabeth szorosan lehunyta a szemét.

– Amikor a nagynénéd is meghalt, akkor te… – Elcsuklott a hangja.

– Egy katolikus fiúotthonba kerültem.

– És… – Elizabeth utálta magát, amiért faggatózik, de feltette a kérdést. – Milyen volt ott az élet?

Calvin elgondolkodott, mintha őszinte választ keresne erre a brutálisan egyszerű kérdésre.

– Kemény – felelte végül olyan halkan, hogy alig lehetett hallani a hangját.

Negyed mérföldnyire a háztól elhaladt egy vonat, hangosan fütyült, és Elizabethet kirázta a hideg. Hány éjszakán át fekhetett itt ébren Calvin a vonatfüttyöt hallgatva és a halott szüleire gondolva, meg a meg sem született testvérére? És mégsem említette mindezt egy szóval sem. Persze az is lehet, hogy nem gondolt rájuk, hiszen ahogy mondta, alig emlékezett már a szüleire. De akkor kire emlékezett? És akikre emlékezett, azok milyen emberek voltak? És mit jelent az pontosan, hogy az élet kemény volt? Szerette volna megkérdezni, de a férfi hangja annyira sötét, halk és furcsa volt, hogy inkább nem tette. Na és hogyan alakultak a későbbi évek? Iowa kellős közepén hogy tanult meg evezni, és hogy került Cambridge-be, hogy aztán ott evezzen? Hogy jutott be az egyetemre? Ki fizette a tanulmányait? És a korábbi iskolái, azokkal mi a helyzet? Egy árvaházban Iowában valószínűleg nem túl jó az oktatás. Az egy dolog, ha valaki zseni, de ha egy zseninek nem adatnak lehetőségek… az megint más. Ha Mozart egy szegény családba születik Bombayben, nem pedig egy művelt családba Salzburgban, akkor is megkomponálta volna a 36. C-dúr szimfóniát? Kizárt dolog. De akkor hogy lett Calvin a semmiből a világ egyik legelismertebb tudósa?

Calvin magához húzta Elizabethet.

– Oregonnál tartottunk – mondta színtelen hangon.

– Igen. – Elizabeth rettegett attól, hogy el kell mesélnie az életét.

– Milyen gyakran jársz haza?

– Soha.

– De hát miért? – Calvin szinte kiabált felháborodásában, amiért Elizabeth láthatóan nem tartott igényt egy remek családra. Vagy legalábbis egy élő, létező családra.

– Vallási okokból.

Calvin meglepetten, értetlenül elhallgatott.

– Az apám amolyan… vallási szakértő volt – magyarázta Elizabeth.

– Az meg mi?

– Isten nevével házalt.

– Nem értem.

– Prédikátor volt, állandóan a világvégéről beszélt, anyagi haszonszerzés céljából. Tudod… folyton azt hajtogatta, hogy hamarosan eljő a vég, térjetek meg, gyarló emberek, és vegyétek meg ezt a drága amulettet meg a különleges keresztelői szertartást, mert csak ez menthet meg titeket a végítélet napjától.

– És ebből meg lehet élni?

– De még hogy!

Calvin csendben feküdt, és próbálta felfogni.

– Elég sokat kellett költözködnünk apám üzlete miatt – folytatta Elizabeth. Nem lehet állandóan a világvégével riogatni az embereket, aztán évekig ugyanott várni, eljön-e.

– És az édesanyád…?

– Ő készítette az amuletteket.

– Akkor ő is vallásos volt?

Elizabeth elgondolkodott.

– Csak ha vallásnak lehet nevezni a fösvény mohóságot. Ezen a területen nagy a konkurencia, mert igen jó pénzeket lehet keresni. Apám különleges tehetségét bizonyította az is, hogy minden évben új Cadillac állt a házunk előtt. De leginkább az kedvezett az apámnak, hogy nagyon értett a spontán öngyulladáshoz.

– Hogy… micsoda?

– Nehéz tudomást sem venni egy olyan prédikátorról, aki azt kiabálja, hogy „ó, Magasságos, adj nekem jelet”, és erre valami hirtelen lángra lobban a közelében.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy az apád…

Elizabeth a legtárgyilagosabb tudományos hangnemben felelt: