PAULA BRACKSTON

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

The Witch’s Daughter

Text Copyright © 2010 by Paula Brackston

Published by arrangement with
St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szöveget gondozta: Kalocsai Judit

Borító: az eredeti borító alapján a jogtulajdonos engedélyével

Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-000-4

MOBI ISBN 978-963-624-001-1

Batchcombe, Wessex, 1628

Bess rohant. A tiszta éjszakai égbolt és a kövér hold bőséges világosságot nyújtott a meneküléshez. Félt a hajnaltól, mert akkor fel fogják fedezni, hogy eltűnt, és megkezdik a hajtóvadászatot. A béklyók még mindig ott voltak a lábán, és minden lépésnél megcsörrentek a bokája körül a törött láncszemek. A fém addig dörzsölte a bőrét, amíg végül már vékony vércsíkot húzott maga után. Mezítláb szaladt a sekély sárban, az úton, amelyet oly jól ismert, szinte térképként bevésődött az elméjébe, így nem kellett felesleges kitérőket tennie, miközben elhagyta a falu határát és az erdő felé igyekezett. A rövid út mégis hosszabbnak tűnt, mint valaha. A fák mintha folyamatosan visszahúzódtak volna előle, fortyogó rettegésétől, és sosem kerültek volna közelebb, bármennyire futott is.

Csak illúzió. Csupán a hold árnyainak játéka. Nem szabad meginognom.

Olyan hangosan zihált, hogy úgy érezte, akár fel is ébreszthetne egy alvót a falu szélén, a szíve dübörgését pedig egészen biztosan mindenki hallotta volna, aki arra jár. Végre elérte az első karcsú törzsű fák menedékét. A sötétség itt a pagonyban egészen más volt. A kora tavaszi lombok halványan átengedték a hold sugarait, és az út mindkét oldaláról gyökerek és ágak nyúltak feléje. Rohant tovább, kövek karmolták össze a lábát. Átgázolt egy patakon, s a hideg víz néhány pillanatra elzsibbasztotta a sebeit, mielőtt az erdő kavicsos földje megint minden egyes lépéssel mélyebbre nem nyomódott a talpába. Egy bagoly rosszalló rikoltással fejezte ki nemtetszését a jelenléte miatt. Egy borz húzta vissza az orrát a kotorékába, hogy kivárja, amíg elmúlik a felfordulás.

Az éjszakai levegő friss hűvöse csípte Bess torkát. Hiába kellett tőle köhögnie, hiába kapkodott levegőért, akkor sem lassított. Eszébe sem jutott, hogy ilyesmivel törődjön, miután oly sok órát töltött el a börtöncellája fojtogató bezártságában. Itt legalább volt levegő, amit beszívhatott. Felmászott egy kis dombra, és megállt, egy hatalmas kőrisfa törzsének támaszkodva. Érezte az erdő ízét a nyelvén: a moha, az ezüstzuzmó, a fanedvek zamatát. Ezeken túl két másik dolgot érzett erősen: a saját félelmét, és a tenger közelségét, ami a szabadságot jelentette. Előrepillantott az ösvényen, az erdő szíve felé. Arrafelé van a szabadulás a fogvatartóitól. Arrafelé várja őt valaki, kész lovakkal, felszereléssel, tervvel, egy biztos úti céllal. Maradék erejét összeszedve ellökte magát a fától, de valami visszatartotta. Valami belső érzés arra késztette, hogy várjon. Hogy gondolja át, mibe kerül ez a szabadság.

Távoli zaj ütötte meg a fülét. Összerezzent. Kutyák. Pillanatokon belül a nyomában lesznek; nem tétovázhat. Mégsem tudta elhallgattatni magában azt a hangot. Fontold meg, figyelmeztette.

Anya? Mit tegyek?

Válaszul az éji szellő a tenger illatát sodorta az orrába. A falu felől egyre hangosabb lett a kutyák csaholása, s most már kiáltások is hallatszottak. Valami mozdult előtte a sötétben. Biztos volt benne, hogy lovak és lovasok körvonalait látja. Tudta jól, hogy akik vadásznak rá, akár meg is ölhetik. De milyen árat fizetne Gideonnak a szabadságáért?

Nem. Nem megyek hozzá. Nem akarok.

Megfordult, és a kelet felé tartó ösvényen indult tovább, el a fáktól, el a dühös vérebektől, el attól, aki várta. Pillanatokon belül kijutott az erdőből, és ruganyos gyepen szaladt tovább a nyílt mezőn, az egyetlen hely felé, ahová még mehetett: a tenger felé. Inkább érezte, mintsem hallotta, hogy a férfi a nyomába ered. Most már nem mert visszanézni. Amikor elérte a szirti ösvényt, a nap éppen a láthatár fölé emelkedett, és vörösre színezte a tenger vizét. Tompa fény váltotta fel az éjszakát, védtelenné téve Besst. A sziklafal szélén megállt. A falu felé nézve látta, ahogy fáklyák pettyezik a szürkeséget, és vonások nélküli alakok közelednek gyors tempóban. Még a lenti sziklákat csapkodó hullámok moraja felett is érezte a földön a paták dobbanásait. A férfi nem szólította hangosan, de ő így is hallotta a hangját a fejében:

– Bess! Bess! Bess!

Bess nem akart megfordulni. Ha találkozna a tekintetük, elveszítené a saját akaratát. Alatta a dagálynál nem látszott a homok, csak a mély víz és a csonttörő, éles mészkő és kvarc. A nap magasabbra kúszott. Ahogy az ég felé emelte a tekintetét, jelenésszerű égboltot látott, mielőtt előrelépett volna a semmibe.

A nevem Elizabeth Anne Hawksmith, és háromszáznyolcvannégy éves vagyok. Minden új település új naplót érdemel, ezért kezdtem bele ebbe a könyvbe, az Árnyak Könyvébe.

IMBOLG{1}

2007. FEBRUÁR 2. – TELIHOLD

Hajnalban ébredtem fel az első reggelemen a Willow Cottage-ban, nagy havazásra. A táj szemérmes hermelinbe öltözve várta, hogy megmutathassa magát nekem. Az ég futólag elpirult, múló meleget adva. A hálószobám ablaka, ahogy vártam, kiváló kilátást nyújt Matravers falura. A mező végében egy kis dombocskán álló házam kellemesen elkülönül a zsúpfedeles kunyhók csoportjától és a falu központjától. Szintén a rét mellett, mely egy patakkal és egy kacsaúsztatóval is büszkélkedhet, postahivatal és kisbolt található, egy előkelő fogadó, meg egy buszmegálló, ahonnan a gyerekeket viszik iskolába, és ahonnan a nyugdíjasok járnak a heti vásárra Pasburybe. A templom a mező túlsó végén áll, tekintélyes tiszafák takarásában. A templomon túli út a csatornához visz, amely nyugatra, Pasbury felé tart. A házam előtti részről tisztán látok mindenkit, aki közeledik, míg az épület mögötti szerény liget kellő elzárkózást biztosít. Én döntöm el, hogy mikor nézek, és mikor hagyom megnézni magam.

Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy olyan láthatatlan maradjak, amennyire csak kétségkívül szokatlan külsőm engedi. Egy magányos nő mindig figyelmet kelt, különösen akkor, ha valamilyen szempontból más. Ezt szem előtt tartva lazán hátrakötve hordom hosszú hajamat, és gyakran viselek kalapot. Apám mindig azt mondogatta, az, hogy őszi hajam van, a szeptemberi születésem miatt lehet. Igaz, hogy a szín tökéletesen illik ehhez az évszakhoz – az érett gesztenye fényes csillogásának és a tölgyfalevelek őszi rézszínének keveréke, de önmagában ez a szín még nem váltana ki érdeklődést. A mély tónusok mellett azonban, a fejem jobb oldalán van egy széles fehér csík – nos, ez az, ami miatt az emberek kétszer is megnéznek. Ez nem a kor ezüstös jele, hanem egy tiszta hófehér, jeges sáv, mintha a Tél Istennője hagyta volna rajta a keze nyomát. Bárcsak valóban ilyen ártatlan lenne az eredete! Az igazság ennél sokkal sötétebb.

Magas vagyok, és éveim számossága ellenére fitt és erős maradtam. Kívülről talán ha ötvennek látszom, nem többnek. Kényelmesen, praktikusan öltözködöm, és lehetőleg úgy, hogy ne hívjam fel magamra a figyelmet. A mai világban, úgy tűnik, a divatot bárki szeszélyéhez hozzá lehet igazítani, így hosszú szoknyáim, az élénk színek és anyagok iránti vonzalmam és az életem során összegyűjtött kedves ruhadarabjaim nyugodtan hordhatók anélkül, hogy abban bárki többet lásson egy kis különcségnél.

Biztos vagyok benne, hogy a ház, kisebb átalakítások után, jól meg fog felelni az igényeimnek. Azt tervezem, hogy csinálok egy ösvényt a hátsó ajtótól egyenesen a patakig, ami a hely nevét adó fűzfák közt folydogál. A sövény a telekhatáron némi pótlást igényel, és helyet kell találnom a bodzának, a nyírnek és a berkenyének is, ha majd eljön az ideje. A kertet teljesen fel kell ásni, és valamit tenni kell az ellen is, hogy a háztól nyugatra nincs semmi árnyék. Tökéletes hely egy füveskertnek, de túl nagy, és bármi más, amit ide ültetnék, biztosan kiégne. A háznak egyelőre úgy kell maradnia, ahogy van, hacsak az idő nem akadályozza meg, hogy kint dolgozzak. Ha este tiszta lesz az ég a holdnak, kilépem a konyhakertemet, és mogyorópálcával jelölöm ki a sarkait. Talán még egy éjszakai sétára is elmerészkedem, bár kétlem, hogy elmennék a nagy erdő széléig, ami a ház mögötti látóhatáron nyúlik el. Hívogatnak a fák, de még nem állok készen arra, hogy odamenjek. Ők más időkből valók.

Könnyű egy ilyen ragyogó napon, mint ez a mai, amikor minden csupa újdonság és jövő, akár teljes pillanatokra elfelejteni a múltat. Az Imbolg a legjobb időpont arra, hogy új otthont keressek, hisz az újjászületést és a megújulást hordozza. De nem engedhetem meg magamnak, hogy önelégült legyek. Nem engedhetem meg magamnak, hogy lankadjon az éberségem. Ez a festői környék bizonyosan jóindulatú, ahogyan várhatóan a legtöbb új szomszédom is az lesz. A veszély, mint mindig, messziről fog érkezni. Nem leselkedik rám, hanem követ engem. Nem engedhetem, hogy a biztonság illúziója sebezhetővé tegyen.

2007. FEBRUÁR 6. – A HOLD A HARMADIK NEGYEDBEN

A hó még mindig beborítja a völgyet, bár már olvad. Egy borz hasa által húzott ösvény azt mutatja, hogy a hátsó kertem is benne volt a portyaútvonalában. Le kell beszélnem róla, hogy kiássa a fiatal növényeimet, ha majd jön Ostara{2}. A bejárati kapu mögötti út ismét fekete, és maga a falu is csupa barna kerti föld meg szürke, megroskadt hószobor, amit a gyerekek sorsára hagytak. Az óvatos gyalogosok hókásává taposták a járdákat. Most mindenki óvatosan lépked, nehogy megcsússzanak a latyakban. Túlságosan el vannak foglalva az időjárással ahhoz, hogy zavarjanak.

Elkezdtem dolgozni a kertben, de az olvadó hóban a tervezésen és egy kis előkészítő tisztításon túl nem sok hasznos dolgot tudok csinálni. Ez arra kényszerített, hogy magára a házra fordítsam a figyelmemet. A szobák furcsán kicsik és dobozszerűek, kettő elöl és kettő hátul, lent és az emeleten is, így szemből olyan az egész, mint egy babaház, szabályosan elhelyezkedő ablakokkal az ajtó két oldalán. Nem tetszik, ahogy a bejárat rányílik a lépcső aljára, de nem sokat tehetek ellene. Az ehhez szükséges szerkezeti átalakításokhoz munkásokat kellene hívnom, az pedig, hogy hetekig idegenek járkálnak a házban, túl nagy ár lenne.

Az elülső szoba tökéletesen megfelel nappalinak, bár ritkán szándékszom használni. Az étkező pont jó lesz a növények szárítására, valamint gyógyfüves olajok és párnák tárolására. A konyhában fog folyni a legkomolyabb munka. Ma elidőztem benne egy kicsit, hogy megnézzem, hová tudnám a legjobban eltenni a főzeteimet és gyógyírjaimat. A helyiség kiváló kályhával rendelkezik, kövezett padlóval és nyugati, kertre nyíló franciaablakokkal. Begyújtottam a kályhát, és gyorsan elégettem egy zsályaköteget, hogy a csípős füst áldottá tegye a helyet. Ahogy ott álltam, csukott szemmel, és élveztem új otthonom nyugalmát és ígéretét, hirtelen halk, kaparászó hangra lettem figyelmes. A szőrszálak felmeredtek a tarkómon, és olyan érzésem támadt, mintha egy hernyó araszolna végig a gerincemen. Kinyitottam a szemem, és a zaj irányába néztem. Nem kellett volna úgy megijednem. Az ablakban egy sárganyakú erdei egér harapdálta a keretet. Kinyitottam a reteszt.

– Jó reggelt! – mondtam neki. – Nem akarsz bejönni?

Egy-két másodpercig harmatfényes szemekkel nézett rám, aztán beszaladt a nyitott ablakon. Éreztem meztelen füleinek jeges hidegét, ahogy elfutott mellettem. Tett egy kört a szobában, mielőtt letelepedett, hogy megtisztogassa mancsait a tűzhelynél. Vittem neki egy morzsa kenyeret.

– Kössünk alkut! – szólítottam meg. – Mondd meg a családodnak, hogy hagyják békén a raktáraimat, és én cserébe mindennap kikészítek nektek ennivalót az ablakpárkányra. Rendben?

Az egér megállt a tisztálkodásban. Nem adott ki semmilyen hangot; inkább csak éreztem, hogy nyugtázza a megállapodásunkat. Megér néhány morzsát, hogy egérmentesnek tudhatom a készleteimet.

Már elhelyeztem a házban a tölgyfa asztalomat, komódomat és a kereskedőládámat, ami épp elfért a szekrényes mosogató mellett, aztán polcokat tettem a falra a tárolóüvegeimnek. A térnek sikerült egyszerre meleg és világos hatást keltenie. Jó lesz itt dolgozni. Múlt éjjel a holdsugarak beestek a függöny nélküli ablaküvegen, és gyöngyházas fénybe borították a helyiséget.

Később kimentem a ligetbe és meggyújtottam egy gyertyát, hogy szólítsam az erdő szellemeit és tündéreit. Hívni kezdtem őket, hogy mutassák meg magukat, és nyugodjanak meg, mert szívesen látom őket, és nem fogom elvenni tőlük a jogos otthonukat. Vendég vagyok az erdőjükben, és az ittlétem alatt gondosan és tisztelettel fogok bánni vele.

2007. FEBRUÁR 10. – NEGYEDIK NEGYED

A hó eltűnt, és csontig ható fagy váltotta fel, ami azt jelenti, hogy a kertészkedés továbbra is akadályokba ütközik. Ennek ellenére sikerült egy kicsit foglalkoznom a magyalsövénnyel, és megtisztítani egy kis területet az új növényeknek. Szerencsés vagyok, hogy ilyen védővonal van a birtokom körül. Egy részét akkor ültethették, amikor a ház épült, ami, ha jól tudom, több mint száz évvel ezelőtt történt. Milyen hosszú időnek hangzik, és mekkorát fordult a világ ez alatt az egy évszázad alatt. És mégis, az én számomra ez csak egyetlen fejezet az életemben. Valójában több közös vonásom van a falu rétjének öreg tölgyfájával, bár kétlem, hogy annyi nyarat látott volna, mint én.

Miközben a magyalon dolgoztam, egy mókus jött, hogy megnézze, miben mesterkedem. Pompás példány volt, hosszú farokkal és tömött ezüst szőrrel. Mondtam neki, hogy jöjjön közelebb, és boldogan mászott fel a karomon, hogy a vállamra telepedjen. A vadak társasága megnyugtató, bizalmuk pedig örömöt ad. Egyszer csak rájöttem, hogy valaki figyel. Természetesen mindig éber leszek, ha érzem, hogy néznek, de most nem ijedtem meg. Békés, noha hatalmas energiájú jelenlétet érzékeltem. Megálltam, és úgy tettem, mintha ki akarnám nyújtóztatni fájó hátamat, mire a mókus leugrott és eliszkolt. Egy karcsú lányt pillantottam meg az úton. Nem volt eléggé felöltözve ehhez a hideghez. Didergett divatos csizmácskájában. Nyílt tekintettel nézett rám, kellemes vonásain látható kíváncsisággal.

– Jó reggelt! – mondtam, és vártam.

– Helló! – A hangja lágy volt. – Mit csinál?

– Mint látod – mutattam a lapátommal –, a sövényt hozom rendbe.

– Kicsit hideg van a kertészkedéshez, ha engem kérdez. – Összedörzsölte a kezét, aztán elkezdte fújkálni.

Kíváncsi voltam, hány éves lehet. Alacsonyabbnak tűnt, mint én, de a legtöbb nővel ez volt a helyzet. Talán tizenöt lehet? Tizenhat? A felnőttkor csúcspontja évtizedről évtizedre változik, hol előre, hol hátra, úgyhogy már nem tudok pontosan becsülni. Szűk ruhadarabjai és az a nyilvánvaló vágya, hogy ne rejtse el testét, fiatal nőről árulkodott, míg tétova hangja és az ékesszólás hiánya egy feszengő gyermekre utalt. Tizenhét, döntöttem el. Kicsivel több, mint amennyi én voltam, amikor a világom összeomlott. Amikor a rejtőzködés és a magány végeláthatatlan jövőjébe sodródtam.

– Tetszik ez a ház – mondta a lány. – Tetszik, ahogy itt fent ücsörög, és a falut figyeli. Az ablakai olyanok, mint a mosolygó szemek, nem?

– Igen, mondhatni.

– Füstöt láttam kijönni a kéményből – magyarázta. – Amikor ide költöztünk, még nem lakott itt senki. Maga is új itt?

– Igen, új vagyok Matraversben.

– Mi már egy hónapja itt lakunk. Olyan érzés, mintha egy egész nyamvadék élet lett volna – dörzsölgette a karjait, részben az idegességtől, részben melegítés céljából.

– Nem szereted a falut?

– A hely rendben van, meg minden, de nem sok mindent lehet itt csinálni, nem igaz?

– Nem olyan, mint amit megszoktál?

– Nem, Basingstoke-ból jöttünk. Előtte meg Dulwichból. Isten tudja, hol kötünk ki legközelebb. Anyának támad egy ötlete, és már pakolunk is. Szerinte a vidék jobb lesz nekem. Kevesebb az esély, hogy bajba kerülök. De inkább arra lesz kevesebb az esélyem, hogy legyen életem.

Alaposabban szemügyre vettem. Volt valami ebben a fiatal teremtésben, valami vonzó, valami őszinte és bizakodó vonás, ami ritkán található meg egy idegenben. Azon kaptam magam, hogy kedvem támadt felajánlani neki egy bögre forró csokit, hogy átmelegítse azokat a fagyos ujjakat. De nem. Könnyű lenne ártalmatlan jószomszédi ismeretséget kötni, de nem szabad.

Visszatértem a munkámhoz, hátat fordítottam a lánynak.

– Egy ilyen napon meleg kabátot kellett volna felvenned – mondtam neki.

Éreztem, hogy még egy pillanatig néz, aztán hallottam elmenni. Bevallom, úgy átjárt a hideg, hogy semmiféle fizikai munka nem szabadíthatott meg tőle. Hamarosan bementem, és tenni-venni kezdtem a konyhában, mert nem akartam azon a kemény igazságon rágódni, ami miatt elküldtem a lányt. Csak az ég tudja, mennyire hozzászoktam már ahhoz, hogy a saját magam társasága legyek, tehát ez az állapot nem ismeretlen számomra. De azért mégiscsak van különbség az egyedüllét és a magány között. És én abban a tudatban élek, hogy barátok nélküli állapotom nem választás, hanem szükségszerűség, a saját biztonságom és bárki más érdekében, aki esetleg közel kerülne hozzám.

Nekiduráltam magam az utolsó dobozok kicsomagolásának. Van valami megnyugtató a telerakott polcok látványában, így mire elhelyeztem az utolsó befőttesüvegeket is, már le is ráztam magamról korábbi melankóliámat. Az üvegek és ennivalók sorai rendet és biztonságot sugalltak. Este csak gyertyákat gyújtottam a konyhában, és leültem a nyitott ajtajú tűzhely mellé, és néztem, hogyan ég le az almafa hasáb. A látványa legalább annyira melegített, mint az a hő, amit kiadott magából. Ahogyan a téli hónapokban szoktam, most is rétegesen és kényelmesen voltam felöltözve – finom selyemmellénybe, puha gyapjúharisnyába, pamutblúzba és vastag, földig érő kordszoknyába, meg két vékonyabb pulóverbe. A fókabőr csizmámat egy eszkimó halásztól kaptam abban az időben, amikor a nagy északi jégmezőkön éltem. Lehúztam magamról az egyik kötött felsőt. A fonal felszikrázott, amikor áthúztam a fejemen. Apró csillagocskák zizzentek a hajam és a szálak között. Az asztal felé fordultam, és egy kis olajat tettem az égőre, hogy felmelegedjen. Rozmaring. A helyiség hamarosan megtelt a felszálló aromákkal. Ahogy mindig, az illat most is anyámra emlékeztetett. A szeme kék volt, mint a rozmaring virága, a jelenléte pedig olyan erőteljes és gyógyító, mint a növény esszenciája. Még most is látom magam előtt, ahogy türelmesen megmutatja, hogyan kötözzem össze a fás szárakat, és hogyan akasszam fel száradni. Nem lehettem több hatévesnél. Mögöttem állt, és átfogta a karomat, és előrehajolva segített ügyetlen ujjaimnak. Körülölelt határtalan anyai szeretete, és beszívtam sajátos, édes illatát. Olyan türelmes volt. Olyan gyengéd. Olyan eltökélt, hogy megtanítson mindenre, amit tudott; hogy megossza velem minden csodálatos ismeretét. A hosszú élet egyik legkegyetlenebb gyötrelme, hogy a gyász sosem csillapodik egy bizonyos szint alá. Mindig megmarad, egyetlen társam az idő végtelen óceánján.

2007. FEBRUÁR 13. – A HOLD A BAKBA LÉP

Még mindig hideg van, de a fagy gyengül. Ma bemerészkedtem a faluba. Mostanáig csak halogattam. Noha a legalapvetőbb kapcsolattartásnál többre nem törekszem a szomszédokkal, tisztában vagyok azzal, hogy a teljes elzárkózás is hiba lenne. Remetének lenni ebben a modern korban azt jelenti, hogy valaki túlságosan rejtélyes a falusiak ízlésének. Jobb, ha megengedjük az udvarias biccentést, a köszöngetést, és az időjárás megvitatását. Mindig próbálok rendkívül unalmas lenni az ilyen beszélgetések során, ha kell, akár a gorombaság határáig. Csak a lehető legkevesebb szükséges információt osztom meg azokkal, akiket érdekel a történetem. Így talán viszonylagos békességben hagynak. Arra azonban nem számítottam, hogy a lányt ott találom a falusi boltban, amikor bementem venni ezt-azt. Nyilvánvalóan nem riasztotta el az előző találkozásuk alkalmával tanúsított tartózkodó viselkedésem, mert úgy tűnt, hogy örül nekem.

– Hogy van a sövény? – érdeklődött.

– Lassan alakul, köszönöm.

– Le akarja festeni a házat kívülről? – kérdezte. – Egyszer láttam hasonlót világoskékben, fehér ablakokkal és tengerészkék ajtóval. Olyan volt, mint egy mesebeli házikó. Szerintem nagyon szép lenne – nézett rám az ötlettől felcsillanó szemmel.

Nem értettem, miért érdekli annyira a házam. Egyedül volt, mint a múltkor is. Nincsenek barátai a faluban? Tapasztalataim szerint a tinédzser lányok ritkán csinálnak bármit is egyedül. Emlékeztettem magam, hogy ő is új jövevény itt, és talán még nem volt ideje barátokat szerezni.

– Még nem gondoltam rá – feleltem. – A fal színe nem túl fontos nekem.

Elmentem intézni a vásárlást, remélve, hogy ennyivel megúsztam, de úgy jött utánam a sorok között, mint egy elhivatott koszorúslány.

– Van kutyája? Nagyon jó az a kert egy kutyának, az erdővel hátul. Nekem anya nem engedi meg, hogy legyen kutyám. Azt mondja, a szőr eltömítené a porszívót.

– Nincs. Nincs kutyám – vettem le egy zacskó barna cukrot a polcról.

– Szeretem a barna cukrot. Főleg a ropogósat. Gabonapehelyre. Maga szereti a gabonapelyhet? Nézze, ott van. Honey Crunch vagy Cocosnaps? Nem. Aki olyan sovány, mint maga, inkább müzlis lehet, azt hiszem. A müzlit szereti? – tartott fel egy dobozt ragyogva.

Ránéztem.

– Túl sokat kérdezel – mondtam, és a kassza felé indultam. Alig vártam, hogy eltűnhessek.

– Anya is ezt mondja. De hogyan tanulhatnék bármit is, ha nem kérdezek?

– Már megint kérdeztél.

– Igen, azt hiszem, nem tehetek róla – kuncogott derűsen, mint amikor a tavaszi eső harmattócsába hull.

Elszorult a szívem, amikor rájöttem, hogy a lány nem a saját fiatal énemre emlékeztet, eltekintve persze a korától. Hanem Margaretre, az én drága kishúgomra. A könnyű léptű, könnyen kacagó Margaretre. Margaretre, aki épp annyira imádott engem, mint én őt. Igen, volt valami ennek a lánynak a nyitottságában és ártatlanságában, ami Margaret jellemének is az alapját képezte. Biccentettem a boltosnak üdvözlés- és köszönetképpen, és odaadtam neki a pénzt. Amikor megfordultam, a lány engem bámult, és elállta az utamat az ajtó felé, mintha várna valamire.

– Neked nem kéne iskolában lenned? – kérdeztem.

– Továbbképzés van a tanároknak. Szabadnapot kaptunk, hogy otthon tanuljunk.

– Akkor nem otthon kéne lenned és tanulnod?

A lányban volt annyi becsület, hogy elpiruljon.

– Bejöttem egy Valentin-napi lapért – felelte. – Csak nem tudok választani. Nézze! – mutatott a pult melletti állványra. – Vicces legyen, szexi vagy romantikus? Mit gondol?

– Az attól függ, kinek lesz.

Mélyebben elpirult, és a lábát tanulmányozta.

– Michael Forresternek.

– No és milyen ez a Michael Forrester?

– Gonosz. Mindenki kedveli őt. Főleg a lányok. És zseniális sportoló. Atlétika, rögbi, úszás. Mindent megnyer. Annyira menő.

– Az egója már így is elég erős lehet, mindezek alapján. Én a helyedben megspórolnám azt a pénzt.

– Ó, nem, ő nagyon kedves. Egyszer már kinyitotta nekem az ajtót. És azt mondta, helló.

– Nos és mióta vagy ennek az eszményképnek a fáklyahordozója?

– Micsoda? Ja, nem tudom. Csak a múlt hónapban ismertem meg.

Suttogóra fogta a hangját, és egész viselkedéséből sütött a viszonzatlan szerelem kínja. Eléggé csinos volt, de egyértelműen hiányzott belőle az önbizalom. És valami más is. Hiányzott belőle a nagyvilágiság, minden színlelt lazaság ellenére, ami, bár furcsamód vonzó egy felnőtt számára, hátrányt jelenthetett a kortársai között. Most láttam meg, mennyire magányos lehet. Nem illik ide. Kívülálló. Abban a pillanatban, amikor éppen nem figyelt oda, a magány fájdalmas hullámokban áradt belőle.

A bolti csengő hangja mentett meg attól, hogy további tanácsokat adjak neki.

– Jó reggelt, Mrs. Price. Tegan, hogy vagy, kedvesem? Hogy van édesanyád? Ó, a legújabb szomszédunk, bocsásson meg, hogy eddig nem ugrottam be, hogy üdvözöljem Matraversben.

Zömök, szakállas férfi volt, aki a kezét nyújtotta. Szemében életöröm ragyogott, a mosolya őszinte volt, de már a látványától is lüktetni kezdett a halántékom. Nem az ő hibája. Honnan tudhatná, hogy milyen hatással vannak rám a papok? Hogy is tudná elképzelni azt a dühöt, amit az egyháza gerjeszt bennem? Az az egyház, amelyik elítélte anyámat, és elvette tőlem. Mély lélegzetet vettem, hogy megnyugodjak, de a ruháján érződött a misebor szaga. Még mindig kinyújtva tartotta a kezét. Várt. A lány is várt. Mrs. Price is várt a pult mögött. Apró kis pillanat, mégis meghatározhatja a helyzetemet ebben a faluban, amíg itt élek. Kihúztam magam, kipréseltem egy mosolyt, és magamhoz szorítottam a vásárolt dolgokat.

– Elnézést – mutattam a csomagjaimat.

– Ó, semmi gond – eresztette le a kezét mosolyogva. – Donald Williamson vagyok. Esténként legtöbbször a paplakban vagyok megtalálható. Nyugodtan ugorjon be; Mary örülne, ha megismerhetné.

– Köszönöm. Most még el vagyok foglalva a kipakolással, de észben fogom tartani. – Elkezdtem eloldalazni mellette, küszködve azzal az irtózással, amit a fajtája keltett bennem.

– Jöjjön bármikor! – kiáltott utánam, amikor az ajtóhoz értem. – És remélem, hogy vasárnap látjuk! Tízkor. Mindenkit szívesen látunk.

Rácsuktam az ajtót a folytatásra, és hazasétáltam. Még ennyi idő után is szinte lehetetlennek éreztem, hogy palástoljam érzéseimet az egyház tisztségviselői iránt. Jó okom volt rá, hogy így érezzek, de még így is dühös voltam magamra. Ostobaság volt hagyni, hogy a helyzet kicsússzon az irányításom alól, és nevetséges, hogy ilyen heves érzelmekkel viseltetek minden egyes ártalmatlan kis tiszteletes iránt, aki az utamba kerül. Mielőtt elértem volna a mező túloldalát, baljós előérzet lett úrrá rajtam. Zaklatott voltam a pappal való találkozás miatt, de felismertem, hogy ez valami más veszély. Megálltam. Felszegtem az állam, és lassan körülnéztem. Nem láttam semmit. Semmi se mozdult. Nem volt sehol semmiféle sötét alak. Nem volt sehol semmi szokatlan. Csak néma zsúpfedeles házak. A csendes terasz. Az üres buszmegálló. Megnyugtató közönségességgel hápogó kacsák a tavon. Nincs mitől félni. Mégis alaposan megkönnyebbültem, amikor megérkeztem Willow Cottage menedékébe, és gyorsan becsuktam magam mögött az ajtót.

2007. FEBRUÁR 17. – ÚJHOLD

Tiszta égbolt fogadott az első napomon a pasburyi piacon. Még hajnal előtt felkeltem, hogy felpakoljam a kocsit a termékeimmel. A jármű, bárhogy is nézzük, egyszerre áldás és átok. Idősecske Morris Traveller – kicsi, és olcsó fenntartani, de a tágas csomagtartó és a kényelmes hátsó ajtók lehetővé teszik, hogy szállítani tudjam a gyógyteáimat, olajaimat, testápolóimat, szappanjaimat, befőttjeimet és boromat. Ehhez azonban rendkívül fárasztó papírmunkára van szükség. Lehetetlen feladat egyszerre autót tartani és eltitkolni a személyazonosságunkat. Néhány tucat évente kénytelen vagyok újra kitalálni magam, nagyrészt azért, hogy képes legyek megfelelni az autóvezetést szabályozó törvényi előírásoknak. Mindazonáltal elismerem, hogy bizonyos mértékig kedvelem magát a járművet. Ritkán utazom messzire, de autó nélkül nehezen menne a piacozás, márpedig az árusítás a jövedelmem alapja. Meg persze az, hogy megtaláljanak azok, akiknek szükségük van rám. Még ebben az állítólag felvilágosult Vízöntő-korban sem tehetek ki táblát az ajtómra azzal, hogy „boszorkányos varázslatok és főzetek, minden alkalomra”. Nem. Alkalmazkodnom kell, idomulnom, és egy elfogadhatóbb arcot kell mutatnom a külvilágnak. Az autó vonakodott beindulni, de azonnal reagált a varázslatra. Járni hagytam a motort, amíg befejeztem a berakodást. Éppen bezártam a házat, amikor a motor leállt. Gondolkodás nélkül koncentrálni kezdtem, mozdulatlanná merevedtem, és megismételtem a varázslatomat. Volt egy pillanatnyi tétovázás, aztán a motor újra életre kelt, és boldogan dohogott tovább. Csak amikor visszaértem a kocsihoz, akkor vettem észre, hogy Tegan áll a kapum előtt, és az arckifejezése nagyon is világosan mutatta, hogy tanúja volt a távirányításos motorszerelésemnek. Csillogó szemmel mosolygott. Elmentem mellette, és bezártam a kaput.

– Ne haragudj, de eléggé sietek – mondtam neki.

– Hova megy?

– Pasburybe, és ha nem érek oda időben, akkor késni fogok a standommal.

– A piacon? Menő. Mehetek én is?

– Micsoda?

– Pasburybe. Magával. Segíthetek.

– Tökéletesen boldogulok egyedül is, köszönöm.

– Hadd menjek! Nem kell fizetnie. Csak vigyen el, és segítek pakolni – biccentett a csomagtartó felé, aztán lehajolt, hogy belessen a hátsó ablakon. – Amúgy mi van odabent?

Ránéztem a lányra. Mint mindig, alul volt öltözve a hűvös időjáráshoz, és olyan elveszettséget árasztott, amit képtelen voltam nem érzékelni.

– Mit keresel kint ilyen korán? – kérdeztem.

Megvonta a vállát.

– Anya felébresztett, amikor megjött az éjszakai műszakból. Nem tudtam visszaaludni. Anya egyből kifeküdt. – Belerúgott egy kis kőbe. – Nem akartam a négy fal között lenni úgy, hogy nincs kivel beszélgetnem.

– Anyád esetleg nem lesz kíváncsi rá, hogy hol vagy?

– Nem.

Felsóhajtottam. Nem igazán vágytam egy szószátyár tinédzser társaságára, de nehéz lett volna visszautasítani.

– Szállj be. És ne nyúlj semmihez, főleg az ajtónyitóhoz ne. Mindig le… na tessék! Mit mondtam?

– Elnézést.

– És kösd be magad. Más se hiányzik, mint egy büntetés.

Pasbury városa jelentéktelen, de megfelelően el van látva boltokkal és szolgáltatókkal. Valójában maga a piac is érdektelen. Jóféle ételek, kétes eredetű régiségek, kisállat-felszerelések, erősen mázas porcelánok és kivágott címkéjű ruhák elegye. Szerény helyet foglaltam le magamnak, de jó pozícióban, a főutca végénél, ahol a legtöbb vásárló elhalad a parkolóba és a buszmegállóba menet. Tegan hasznossá tette magát, segített berendezkedni, és nem nagyon igyekezett otthagyni engem. Még az árum iránt is érdeklődést mutatott. Olyannyira, hogy hamarosan belefáradtam a dolgok elmagyarázásába. Adtam neki egy marék aprópénzt.

– Menj és hozz valami meleg innivalót mindkettőnknek – mondtam neki.

Amint elment, egy fiatal nő állt meg a babakocsijával a standnál, és odahajolt, hogy szemügyre vegye az olajokat. Olyan feldúltság, olyan düh áradt belőle, hogy hátrahőköltem egy lépést. Lila elszíneződést vettem észre az arccsontja és a hajvonala határánál. Látta a tekintetemet, és megfordult, hogy a haja előreessen, de tudta, hogy megláttam a zúzódást. A kisbabájának vörös volt a szeme, de aludt a babakocsiban.

– Ez mire való? – kérdezte az anyuka, egy zacskó rozmaringlevelet szagolgatva.

– Reumára jó. És enyhíti a menstruációs fájdalmat. Teát kell főzni a levelekből.

– Teát? Undorító szaga van. És ezt hogyan kell használni?

– Az aloe vera balzsam. Égésekre, csípésekre, ilyesmire.

Visszatette a tégelyt az asztalra. Megsajnáltam szegény teremtést. Olyan fiatal, mégis oly boldogtalan. Rámutattam egy üveg bergamottolajra.

– Felvidítja a lelket.

– Huh. Arra ott a rumos kóla.

– Ez pedig megszabadít a negatív energiáktól.

– Van valami olyanja, ami a csaló szemétláda férjektől szabadít meg?

Most már mindent értettem. Kivettem egy kis kék üvegcsét az asztal melletti dobozból. A címkén csak egy félhold ábrája volt.

– Talán kipróbálhatna ebből néhány cseppet. – Odaadtam neki; gyanakvóan méregette. – Egy kicsit… figyelmesebbé teszi az embereket – magyaráztam.

Nevetett, aztán elkapta a tekintetemet.

– Mennyi lesz?

– Először lássuk meg, hogy működik-e. Ha elégedett az eredménnyel, majd kifizeti a következőt.

Az első napom Pasburyben lassan telt, de érzékeltem valamennyi érdeklődést. Már rájöttem, hogy gyakran időbe telik, amíg azok, akik még nem ismerik a termékeimet, bátorságot gyűjtenek ahhoz, hogy megvásárolják őket. Sebaj. Az idő olyasmi, aminek bővében vagyok. Tegan egész délelőtt mellettem volt, és csak vonakodva volt hajlandó hazabuszozni, miután ráparancsoltam. Nem akarom magamra vonni az anyja rosszallását, és tudtam, hogy a lány nem kért engedélyt, hogy elhagyja a falut. Vettem neki egy pitét ebédre, és adtam pénzt a buszjegyre Matraversig. Azt mondja, szívesen elkísér minden szombaton. Majd meglátjuk.

{1} Imbolg vagy Imbolc: ősi kelta ünnep, a Gergely-naptár szerinti február 1-jét megelőző nap sötétedésekor kezdődik. A tél végét, a tavasz jövetelét jelképezi, a növekvő fény, a rituális megtisztulás és a szűz istennő ünnepe.

{2} Ostara: ősi kelta ünnep. A magvetés ideje, a fák, a tavaszi nap-éj egyenlőség ünnepe. Az igazi tavasz első napja.