AMTAK E-könyvek

Babits Mihály

KÁRTYAVÁR
EGY VÁROS REGÉNYE

AMTAK Bt, 2022

Felelős szerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B www.amtak.hu

amtakbt@gmail.com Tel.: 06 20 218 6762

ISBN 978-615-6549-02-0

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KÁRTYAVÁR

EGY VÁROS REGÉNYE

1. §. BEVEZETÉS, MELYBEN AZ ÍRÓ A MAGA LOVÁT DICSÉRI

Gyermekkorunkban én és a testvérem - és rokon gyerekek - egy sajátságos játékot eszeltünk ki egymással.

Apáink hivatalnokemberek voltak: akták és aktapapírok szerte hevertek nálunk otthon is. Ó, mennyi görbe lábú, nagy hasú török pasát pingáltam, se füle, se farka versikét firkáltam annak idején azokra a kemény, ropogós, kékes árkusokra, amiken olyan szép, gusztusos, gömbölyű betűkkel volt odanyomtatva felülről:

ŐFELSÉGE A KIRÁLY NEVÉBEN:

és lejjebb ez a rejtelmes szó:

Indokok:

Egyszer aztán arra a gondolatra jöttünk, hogy az aktákból valóságos akták legyenek, kicsiben: játékakták elképzelt pörökről, elképzelt bíráknak és kigondolt nevű minisztereknek nagy-cirkalmas aláírásával. A pörökből lassanként történetek nőttek, mesék, amiket szőttünk-fontunk, bogoztunk végérhetetlenül, mindenikünk tudott valamit hozzátenni, egymást szülték az iratok, és a pörök szereplői mind jobban és jobban megelevenedtek a fantáziánkban: valóságos emberek lettek ezek, akik éltek, akartak, csaltak, loptak, birtokokat szereztek, eladtak, panaszokat emeltek, s védekeztek, fellebbeztek, és prókátorokat mozgósítottak. A prókátorok, a bírák, a miniszterek ismét élő személyek voltak maguk is: új "jogalanyok", akik tettek-vettek, akikkel történtek események: a táblabírót kúriai bíróvá léptették elő, a fiskálist valami "homályos ügy" miatt kitörölték az ügyvédi kamara lajstromából, a kormány megbukott, a király megkegyelmezett valami gyilkosnak.

Apránként egész országunk támadt így, és megtartottuk az első népszámlálást. Hosszú ívek listáiba róttuk a csupán papiroson létező lakosságot, gyermekes pedánssággal rendeztük gyülekező irattárunkat, mely egy egész kis világ egyetlen valóságát képezte, és nem engedtünk azontúl semmilyen eseményt nyom nélkül elrepülni: anyakönyvet vezettünk a születésekről, esküvőkről és halálozásokról, házakat építettünk, adásvételi szerződéseket kötöttünk, mappát csináltunk a városhoz, lerajzoltuk a fundusokat, telekkönyvbe róttuk az adósságokat. Folyt a játék hónapokon át, új istenek, s egy gondolt ország királyai lettünk, s már nem éltünk a magunk világában; ha beszélgettünk, egy képzelt élet híreit újságoltuk egymásnak, és a felnőttek meg nem értettek bennünket.

Nos, olvasó, hasonló játékra hívlak meg téged. Egy várost fogok alapítani én is, nem messze különben, csak itt mindjárt a főváros mellett, és benépesítem emberekkel, és nevezni fogom Újvárosnak. Hiába keresed Újvárost a mappán: Újpestet fogod találni és Kispestet és Rákospalotát és Erzsébetfalvát. Mind csak tökéletlen exemplárok! Újváros a negyedik dimenzióban áll, és lakóit sem ismerhetted soha. Rájuk ismersz mégis? Meglehet! Istenem! az emberek mind olyan egyformák. De meg ne lepődj, ha becsületes ismerősöd a játékban gazságot követ el, vagy különös képességeket árul el, amit fel nem tettél róla. Nem ő az, olvasó: bajsza tán hasonlít, de az orra már más. Játék ez, kiosztott szerepekkel: noha volt idő, mikor ez a játék rám nehezedett, rám ült, mint egy fojtó álom - az álom mélyülhet lidércnyomássá, mégsem valósággá. Újváros csak álom, s már álomlétét is megrázta az idő, mely valóságnak s álomnak egyformán gyilkosa. Régi regényt fogsz olvasni, talán nem is érdekel már: gúnyjául a sorsnak, a játék, amiből rémálom és lidércnyomás lett, ma már jámbor ábránd, múltak dicsősége és nagyzolás...

Akkor kezdtem még ezt a kis játékot, mikor velünk a nagy játékot kezdték: hazánkkal, életünkkel, vagyonunkkal és gyermekeinkkel - mit csinálhattunk volna? gyengék voltunk! s nem az volt-e a legboldogabb, aki gyerek módjára játszott a pad alatt, s akit egy gondolt élet eseményei jobban érdekeltek, mint véres hírlapjaink? De jaj, gyöngék voltunk, s a nagy játék tovább győzte vérrel, mint a kicsi kedvvel és erővel. A játék abbamaradt, s száz esztendő után nyúlok hozzá újra: mert amint mondják, hogy "száz mérföld a Duna", száz esztendő az idők vér-Dunája. De játsszuk csak tovább: mint a gyermek a szörnyű árvízben, ha felkapaszkodhat egy deszkára, felejti a veszélyt s folytatja játékát. Íme, Újváros - egy pillanatig egy új, hazárd és szennyes Magyarország szimbóluma! Valami bűzlik Dániában, s lehet, hogy mindannyian egy kártyavár romjai alatt fuldoklunk. Nosza, rothadásból és omladékból is - építsük tovább játékvárosunkat!

2. §. MELYBEN A JÁRÁSBÍRÓ LAKÁST KERES

- Handlé! Handlé! Mindenféle ócska vasakok, övegek!...

A toprongyos, kis, öreg zsidó hangja rekedten és unottan vegyült a szennyes napsugárba: lompos nadrágja sajátságos mimikrivel húzott a por felé, horpadt pincskalapja is csupa szürke volt már a titkos rokonérzéstől, mellyel a nyári utca és délutáni ég színeibe olvadt. Virágos keszkenőbe göngyölt batyuja egyhangúan hintált a nyakán, amint az eredménynek minden reménye nélkül és mintegy tisztán csak hivatásos lelkiismeretének megnyugtatására ismételgette:

- Nyúlbrrr veszek...

- Nini, itt még handlék is vannak - konstatálta magában Partos Kálmán járásbíró úr, és gyermekkorára gondolt, amikor Pesten laktak egy darabig, és akkor még Pesten is

jártak handlék, s a legjobb utcákban. Úgy hatott rá ez az emlék, mint valami csöndes, üdítő és szentimentális gondolat, ami jól is esett már neki, mert először volt Újvárosban, és mindeddig semmi csöndes, üdítő és szentimentális vonást nem bírt itt felfedezni.

Hátrasandított a fiúra, aki utánajött. Mit akarhat ez a kölyök tőle? Mit szemtelenkedik? Mikor kiszállott a gyorsvonatból (melynek Budapestről második állomása volt az újvárosi), megrohanták ilyen gyerekek, öten-hatan, jó, úrias kinézésű mindannyi, és váratlan vehemenciával és versengéssel támadtak rá:

- Nagyságos úr, a csomagját!... Viszem a pakktáskát!... Kiváltom a poggyászt!... Nagyságos úr!...

Kértek, hadartak, nyújtogatták a kezeiket. De a bíró úrnak más poggyásza se volt, mint egy kis bőrtáska áthelyezési okmánya s igazoló iratai számára, melyet külön ez alkalomra vásárolt meg Pesten, hogy illő grandezzával állíthasson be új hivatalába. Tehát idegesen rázta le magáról a fiúkat, csak azért, hogy a következő percben már a bérkocsisok tolakodási szférájába jusson.

- Fiáker!... Fiáker!... - kiabálták, elébe trappolva néhány lépést.

Szinte ijedten vágott át a túlsó aszfaltra. Nem akarta dobálni a pénzt! A villamosvezető dühösen csöngetett rá. Egy autó majdnem elütötte. A por megtöltötte a szemét. Tétovázva állt végre a járdán, mint egy hajótörött idegen, aki igazán nem tudja, hogy merre forduljon.

- Az Est! - ordította fülébe egy hang.

- Mit alkalmatlankodsz a nagyságos úrnak, te jassz? - kiáltott egy másik, és a bíró ijedten ismerte föl az előbbi fiúk egyikének hangját. - Nem látod, hogy a nagyságos úr Pestről jött, és már olvasta Az Est-et? Keresni tetszik valamit, nagyságos úr? Megmutassam, melyik villanyosra kell felszállani?

A bíró nagyon kellemetlenül érezte magát e tolakodásra. Hiszen Pesten még nagyobb a lárma, az igaz: de ott legalább nem törődnek az emberrel. Hagyják békén az embert. És hogy itt így kinézik belőle a vidékit! Rendkívül zavart és ideges lett. Nem válaszolt, hanem iparkodott úgy tenni, mint akinek határozott célja van, és gyors léptekkel befordult a legközelebbi mellékutcába.

És a fiú itt is a nyomában!

Még ideje sem maradt föllélegzeni. Még meg se mert állni, hogy az izzadságát letörölje. Irgalmatlanul sütött a nap. Úristen, vajon jó irányban megy-e? Alig mert a házakra sandítani, hogy az utca nevét meglesse.

Rózsa utca!

Hol vannak itt a rózsák! Por szőnyegezte a kövezetlen utcát. Az egyik oldalon még járda sem volt. Ellenben egy ház, egy vadonatúj és hipermodern ház - vakító fehér, de hajlatain és farészein minden ok nélkül és rendkívüli vakmerőséggel éles feketére festve - szemérmetlen ragyogással feszítette napnak terpesz ablakait. Miért csináltak rá ilyen széles, tripla ablakokat? Talán, hogy több por férjen be rajtuk.

E mellett üres, burjános telek következett, barnára festett, düledező deszkakerítéssel. Átellenben pedig egy piszkos udvarból alacsony, rozoga, földszintes ház mutatta az utcára fakó, sűrű, halvány virágos, ízléstelenül lilázó mintáját. Ez is valami szemérmetlenséggel és pongyolasággal, mint egy alsószoknya.

Hüjj, de meleg van! Szeretett volna megállni, tájékozódni, nézelődni: talán kérdezősködni: de már restellt a fiútól. Sohasem járt idegenben, Itáliában, ahol így tolakodnak a cicerónék. Félszegen érezte magát, mint a tolvaj. A házakról szemek néztek rá, kerek pléhtáblákról, és a szemek alá nagy betűkkel volt fölírva: VAGYONŐRZŐK. Tétován ment egyenest előre és nézte a táblákat, EZEN HÁZ VÍZVEZETÉKEIT JENEI ÉS KRAUSZ KÉSZÍTIK. - KÖPLINGER CIPÉSZ. - HIGIÉNIKUS BORBÉLY- ÉS

FODRÁSZTEREM. - Amott építkeznek.

Mégiscsak kérdezősködni kellene valakitől. Ki tudja, nem megy-e éppen az ellenkező irányban? De nem volt az utcán senki, csak gyerekek játszadoztak, piszkos, mezítlábas gyerekek, és hangosan sápítozva olvasták ki a verset:

Gyertek - gyerekek - isko-lába öltöz-zetek - papru-hába inci-finci - te - vagy - kinn.

- Gyerekek, nem tudjátok, merre van a járásbíróság? - kérdezte Partos hirtelen elszánással, és iparkodott rá se nézni a fiúra, aki utánajött.

A gyerekek értetlenül és inkább csúfolódva bámultak reá: de a fiú már utolérte, s közbejött:

- Tessék rám bízni, nagyságos úr, elvezetem én. Fenébe innen, srácok!

A járásbíró megadta magát a sorsának.

- Messze van?

- Elég messze: a Goldman utcába.

- Milyen utcába? - hökkent meg a bíró.

- Goldman: Goldman Áron utca: az a főutca. Gyalog tetszik, vagy villanyoson?

- Villamoson - felelte a bíró, és követte a fiút a sivár utcaporban. Most nézte meg csak jobban. Tizenkét-tizenhárom esztendős, agárképű, inas lábú, nagy, nyurga kölyök volt, s feltűnően úrias ruhája és arca. A járásbíró zavarában beszélgetést akart kezdeni vele.

- Jársz te iskolába? - kérdezte.

- Hogyne - felelt a fiú, szemmel láthatólag sértve, hogy tegezik.

- Hova?

- Gimnáziumba.

Partosnak szinte torkán akadt a szó.

- Gimnáziumba? És nem restelled így szaladgálni a hatos után?

A fiú sértett önérzettel nézett rajta végig.

- Pardon - mondta fölényesen -, de ezt csak Magyarországon kérdezhetik. Amerikában senki sem szégyellné a munkát.

- Szülei bizonyára szegény emberek? - kérdezte zavartan Partos.

- Mért volnának szegények? - felelte a fiú. - Ellát engem az apám minden szükségessel: de moziba járok, és cigarettázom, és nem kívánhatom, hogy az élvezeteimet is ő fedezze.

- Micsoda város lehet ez? - gondolta a bíró. Egy halottaskocsi, valószínűtlenül, lehetetlenül cifra halottaskocsi jött velük szembe üresen a porban. Verkli szólt. A sarkon egy köszörűs ládája állt, megfordított S-sel metszve rá a cég.

- Itt tessék fölszállni - mondta a fiú.

A bíró szinte rémülettel nézett ki a térre, mely előtte nyúlt. Nagy, puszta térség volt: homokkupacok, kőhalmazok, mésztörmelékek hevertek rajta szanaszét. És a közepén pompázott egy torony, egy sohasem látott formájú és színű, idomtalan nagyságú bábeli torony, amely fönn hirtelen nekivastagodott, és megdöbbentő nagy fejet eresztett, erkéllyel és képtelen ablakokkal: egy víztorony! Az alacsony házak és üres telkek között szinte ez volt a világ legcsodálatosabb építménye, és Partos bírónak valóban gyermekkori fogalmait juttatta eszébe a babiloni építkezésekről. Meséskönyvekben vannak ilyen tornyok.

A villamos félelmesen rázott: de Partos azért jól érezte magát, hogy megszabadult a fiú szemétől, és egy kicsit nyugodtan tűnődhet. A város centrumában, a hivatala közelében lesznek tán szebb helyek is; ott kell lakást keresni, mert Pestről bejárni

naponta nagy strapa volna mégis. Kissé mosolygott a csalódásán. Otthon, Szakolcán, azzal vigasztalta a feleségét - akinek hiúságát sértette, hogy nem pesti, csak újvárosi áthelyezéssel dicsekedhetik barátnői közt-, hogy hiszen még szebb és urasabb dolog így, nem Pesten lakni, hanem Pest mellett valahol, kertes házban talán, villatelepen: a gyerekeknek sem árt a jó levegő. Most látta csak, mennyire tévedett: hisz ez rosszabb Pestnél. No de sebaj: legalább belülről teszi széppé a lakását: áthúzhatja végre a bútorokat... vesz néhány újat is... Ilyen otthon ülő embernek, mint ő, nem kell sajnálni a költséget a lakására. Most úgyis kölcsönt vett föl: az államtól kapott előleg úgysem lesz elég költözködésre és berendezkedésre: pláne, miután nagy része régibb adósságokra ment el. Drága mulatság ez. Ej, ej, az az asszony, mért is akart mindenáron Pest felé gravitálni: nem jobban megéltek volna ők vidéken? Így dohogott, de a pénz dalolt a zsebében. Soha ennyi pénze még nem volt egyszerre.

Mindenesetre az első dolog jó lakást találni, a centrumban, a hivatalhoz és a pesti villamoshoz is közel - lássuk: öt óra elmúlt: ma még meg lehet nézni egynéhányat: a hivatalban jelentkezni tán már úgyis késő: azt jobb is lesz holnap délelőttre hagyni. Ej, ez a villamos... soha ennyi ellenőrt... micsoda hely ez? városháza? no akkor itt leszálljunk...

A városháza - nagy, egészen új és igen modern épület, ez is valami asszíriai stílusban építve, nagy, réteges toronypiramissal a közepén, s cifra, szögletes pilléreken nyugvó, karzatos erkéllyel - ugyanazt a hatást tette Partosra, amit az előbbi túlságosan cifra és komolytalan halottaskocsi: komikus volt, pompás és mégis sivár és szomorú. Köröskörül a téren piaci bódék piszkosodtak délutáni elhagyatottságukban. Az aszfalt dinnyehéjakkal és kukoricacsutkákkal volt teledobálva. Szemközt kávéház volt, amilyenek Pesten a Rákóczi út külsőbb részein és iszonyú bérházak utálatos domborművekkel és furcsa szögletekben kiékellő, csukott erkélyekkel homlokzatukon. Közel volt a járásbíróság is, de ez már egy régi, sárga házban, mely isten tudja mióta nem látott festéket. A szomszéd bérházon piszkos, sárga cédula hirdette, hogy lakás kiadó.

- Meg lehet nézni - gondolta a bíró. - Az végre nem kötelez semmire. És tájékozódni annál jobb, mentül előbb.

A kapu alatt, nagyon kis keretben, melyből bizonyára egy régi fényképet vettek ki, poros üveg alatt alig fért el hat-hét elgörbült névjegy s légynyomos papírrongy: Weisz Ignác, Alföldi Mór stb... a lakók nevei.

- A második emeleten - utasította a házmester.

Jelenleg egy fogorvos lakott ott. A gangerkélyen, kis üvegszekrényben, piros ínyhús s vicsorgó fogak. Az asszony - élveteg, puha bőrű, kövérkés zsidó asszony - slampet pongyolában nyitott ajtót. A lakás sötét volt, és az egész házat valami kellemetlen szag töltötte be. Pedig még új ház volt. A bíró az ár után kérdezősködött, és nagyon drágállotta.

- Az asszony is sokallná - gondolta lemenet. - Biztosan poloskás is. Úgy néz ki, mintha poloskás is volna.

A téren egy öntözőkocsi verte föl még jobban a port, s egy udvarból hangzott a villamos favágó őrjítő zenéje. Egy autó után puskaporszag maradt. A túlsó oldalon nagy építkezés folyt.

3. §.      A      JÁRÁSBÍRÓ      BENÉZ      A      KÁVÉHÁZBA,      ÉS      EGY      RÉGI ISKOLATÁRSÁVAL TALÁLKOZIK

- Utálatos város ez - mondta magában Partos bíró, és a szakolcai délutánok arany pihenőjére gondolt. - Hogy tudnak nézni ezek a disznó zsidó asszonyok! Vajon szokás-e itt a levizitelés? Mi mindenesetre inkább pesti társaságot fogunk keresni, mint újvárosit.

A kávéházban ült már (mert szükségét érezte a pihenésnek), és a helyi lapokat kérte a pincértől. Egy egész tornyot raktak eleibe, huszonöt-harminc tépett, rongy újságot, melyek legtöbbje csak négy oldalból állott, s abból hármat a legcsodálatosabb hirdetések borítottak. Partos kikereste a legnagyobbakat, de amint kezébe fogott egyet, megint meglepte az a szédülés, mely imént az egész városon keresztül üldözte. A kóklerek - ez volt a címe a vezércikknek, és a polgármester pártját szidták benne. Hipnotizált patkányoknak nevezte őket a szellemes cikkíró, és Madár János polgármestert a hamelni patkányfogóhoz hasonlította.

Mi nem követjük e kócevő és paktumos labanc vezért a nadragulyakotyvasztásban. Mi nem megyünk vakon a reakciós magyar Lueger[1] után, mint az analfabéták, spricceresek és más efféle lebujalakok. Nem akarunk idomított szavazógépekké válni, mint e kócos bugrisok. Csaholjanak, vakkantsanak a kitartott lapok, melyek hangja, nem tudni, kocsmából vagy istállóból jön-e: verklis kompánia és kitartott városházi alakok szerkesztik, ontják a mocskot, okádják a piszkot.

A második lapon a polgármester üzelmeinek különböző leleplezései következtek. Ez a polgármester milliomos. Külföldi pénzintézeteknél horribilis összegei vannak elhelyezve. E vagyonnak eredete ismeretlen. Kétségkívül tisztességes forrásból származik. Beszélnek ugyan valamit a vízvezetékről... a villanyvilágítás ügyében is van valami nem tiszta dolog... a Tőkéssy-féle telekfelosztás meg teljességgel homályos ügy... de ki merné a nagy polgármester dolgait szellőztetni? Mi, közönséges halandók, elégedjünk meg azzal, hogy mikor elrobog mellettünk négyes hintaján, a szétfecskendett sárból és porból nekünk is jut némi rész; mialatt hátul, a lakáj helyén boldogan ül Szabó János városházi szolga, akit a polgármester saját háztartása részére foglal le. És hajoljunk meg előtte mélyen, talán nekünk is kreál a városházán valami szinekúrát, mint ahogy...

Partos egymás után vette kezébe a kisebb és nagyobb lapokat és olvasta a cikkek címeit. A VÍZMŰVEK ÜGYE. - KULTÚRPALOTA ÚJVÁROSON. - IPARVÁGÁNY ÉS IPARLOVAGOK.

- A TEMETŐKERÍTÉS. - A POLGÁRMESTER TANULMÁNYÚTJA - S: BOTRÁNY! PANAMA! -

mindenfelé.

"Újvároson nagyon fúj a szél" - mondta az egyik lap. - "Vihart jósolunk! Villámok fognak cikázni és terebélyes fákat gyökerestül fog kitépni az orkán."

A szegény járásbíró úgy érezte, hogy egy kígyófészek, egy tál parázs hever ott mellette a széken. Ezeknek a lapoknak a hangja nem volt halkabb, mint a villanyos favágóé ott a szomszédban. Hát ebben a városban csupa gazemberek laknak? Ó! Amint kinézett a térre, a villamos mögött, a piac mögött, maga az igazi nagy vasút, a fekete vasút, a gőzvasút törtetett előre az utcán, a házak között, át a város közepén, éles füttyel, teherkocsikkal és vaskos fekete füstcsóvájának kormát irgalmatlanul a házakra vetve. Partos óráját nézte. Fizessen, és folytassa útját e rettenetes városban? A biliárdozókra bámult egy darabig. Micsoda vegyes a publikum ebben a kávéházban! Akaratlanul a kígyófészekbe nyúlt megint.

Egyes akarnokok kibújtak rejtekeikből, és megkezdték piszkolódó munkájukat.

Mi nem elégszünk meg holmi házi patikaszerrel, belső vizsgálattal: ismerjük az effélét, amikor egymásnak flastromokat ragasztanak!

Elő azzal a sajtópörrel!

E pillanatban árny esett a papírra.

- Pardon - szólalt meg előtte egy szőke bajszú, vörös képű, elhanyagolt külsejű úriember. - Nem Partos Kálmán úrhoz van szerencsém?

- Én vagyok - felelte Partos kissé bizalmatlanul. A vöröses arc kordiális mosolyra szélesedett.

- Szervusz - szólt nagy hangon az ismeretlen. - Nem emlékszel rám? Iskolatársak voltunk, Kovács Endre vagyok.

- Hogyne, hogyne - felelt a jó Partos. - Ott ültél mindig a harmadik padban. Ejnye, ejnye, hogy nem ismertelek meg! Pedig emlegettelek, többször, a feleségemnek is beszéltem rólad. Ejnye, ejnye, nézze meg az ember! Hát te itt vagy Újvároson?

- Én bizony rögtön megismertelek: nem változtál egy csöppet se, pajtás! Mintha csak most is ott ülnél az iskolapadban. Emlékszel még az öreg Gyíkosra? De hát mi szél hoz téged e sivatag helyre, hol még a madár se jár?

- Most helyeztek át ide járásbírónak Szakolcáról. Tudod, az asszony, az asszony, semmi áron sem akart falun megvénülni. De hát beszélj magadról inkább: mi vagy te? itt lakol állandóan Újvároson?

- Én nem vittem sokra, pajtás: csak tanító vagyok. Igazgató lehetnék: de ne beszéljünk erről. Rég igazgatónak kellene már lennem, ha csak egy csöpp igazság van a világon, és ha más polgármester ül Újvároson.

- Községi iskolában tanítasz?

- Dehogy: államiban. De, tudod, te nem ismered az újvárosi viszonyokat: itt minden a polgármestertől függ. Tudod, barátom, ha Újvárosra jössz, akkor a Madár János nevét tanuld meg először: azt kell itt tudni jól: az itt a fő. De ne beszéljünk erről: van- e már lakásod? Pesten fogsz lakni, vagy Újvároson?

- Az igazat megvallva, a mai tapasztalataim után szívesebben laknék Budapesten: nagyon is - hogy mondjam? - üzleti jellegű ez a ti Újvárostok...

- Nekem mondod? Annak idején fogni kellett ide a tisztességes embert - az államtitkár válogatta -, engem is úgy fogtak - tudod, három oklevelem is van... a méhészetit is megszereztem... nem szívesen jöttem ide... abban az időben még rosszabb híre volt... nem is Újváros ez, hanem Pfujváros...

- Hm. De viszont mindennap kivasutazni: az se valami kellemes kilátás, s aligha hatna jól az idegeimre. Azért ha kaphatnék valami csöndesebb helyet, ahol por se volna nagy, lehetőleg kertes házzal...

- A telepen, barátom, csakis az új tisztviselőtelepen. Építtetsz magadnak egy kedvedre való kis hajlékot: nem kerül úgyszólván semmibe: a város garanciát vállal mindenért. És tudod: egy év alatt huszonöt percenttel emelkednek az árak!

- De hol lakom addig? - kérdezte a bíró, akinek a lélegzete is elállt arra a gondolatra, hogy ő Újvároson házat építtessen.

- Veszel ki egy ideiglenes lakást. Tudod, üzletnek se lesz ám utolsó! Aztán nem kell soká várnod, arra mérget vehetsz: a polgármester már összevásárolta a telkeket, és tudod, sok mindent lehet Madárra mondani, nagy hasznokat rak zsebre: de amibe egyszer belefog - no, valóságos boszorkánymester ez az ember. Én ki nem állhatom, de azt meg kell hagyni, hogy boszorkánymester. És erre az ügyre nagyon rávetette magát.

Partos úgy érezte, mintha ennek az új városnak barátságtalan nyüzsgése egyszerre elkapná és magával ragadná az ő lelkét is. Mint aki nagy, szeles masina mellé jut, s megérzi a sodrát. Szédült. A villamosok csengetése, a gépfavágó rettenetes zaja, a vonat füttye, egy reklámautó szirénája: mintha végre összeolvadtak volna benne valami idegizgató, idegen zenévé. Egy nagy nő ment a kávéház előtt rövid, fehér

szoknyában és fehér harisnyával... Ó, micsoda gondolat! Villatulajdonosnak lenni Budapest közelében! Milyen büszke lenne a felesége! De... Oly nagyhangú és furcsa ez az ember. Természetes félénksége bizalmatlanná tette.

- És... és gondolod, hogy nem kockáztatnék semmit?

- Barátom! Ha egyszer Madár János polgármester garantál neked, és garantál érted az Építő Céhnél - az életedet ráteheted. És, mondom, nem kerül úgyszólván semmibe. A lakbéredet lekötöd, és megvan: olcsóbb, mint egy bérlakás. Melyik tisztviselő nem fizet rá manapság a lakbérére?

- És hol tudom meg pontosabban a feltételeket?

- Hol? megállj csak! Legjobb lesz, ha magával a polgármesterrel beszélsz. Majd én elviszlek hozzá: tudod, úgy külsőleg jól vagyok vele, még abból az időből, mikor ő is magamfajta szegény legény volt még. Hej, mennyit dolgoztam érdekében: nélkülem sohse lett volna polgármester: mert tudod, mint tanítónak, régi helybelinek és már kiszemelt igazgatónak volt egy kis befolyásom az iparosság körében. Tudod, naiv, naiv voltam még, ifjú és bohó: sok mindent vártam tőle, mert zseniális ember, azt meg muszáj adni: de hát, tudod, a hatalom, a hatalmi őrület! aztán ez a korrupt rendszer! ne is beszéljünk róla: itt minden panama. Csak annyit mondok: hálát, barátom, azt ne várj a világtól.

- Nős ember vagy te? - kérdezte a bíró.

- Öt gyerekem van, barátom, öt lányom - de ne beszéljünk erről! Most az a kérdés, hogyan találkozhatsz leghamarabb a polgármesterrel? holnap délelőtt elmehetnél a hivatalába... de akkor én nem érek rá... hanem tudod mit? akarsz velem most kisétálni a szigetre, megnézni a telep helyét? legalább kedvet kapsz rá! épp most találkoztam Adameccel, a főszámvevővel, azt mondta, hogy oda készül, a polgármester kíséretében, megtekinteni a vízműveket: esetleg találkozunk, és mindjárt megbeszélhetitek a dolgot - nos, van kedved?

A bíró megint szinte elvesztette a lélegzetét e nagy sietéstől és energiától. Ki ez az ember, ez a kopott senki, egy tanító, hogy így elkapja egyszerre az akaratát, hogy így kiemeli, egy apró kerék a nagy masinából? Valami kényszert érzett, mintha szíve ellen vonnák valahova.

- De kérlek... most azonnal?... hisz még meg sem gondolhattam a dolgot...

- Ugyan, mit kell ezen meggondolni? Csak egy séta az egész. Addig nem is gondolkozhatsz, míg nem tudod a feltételeket... Gyere, no, előbb-utóbb úgyis tudakozódni fogsz.

- De... nem kívánnék ezzel neked lenni a terhedre...

- Ugyan kérlek... Úgyis kíváncsi vagyok a polgármester viselkedésére... épp ma. Tudod, ma volt a Pest vármegye közgyűlése... Vajon az ellenzékkel szavazott-e? Tudod, manapság minden a politika... Amilyen panamás, kitelik, hogy eladja magát a kormánynak. Tudod, olyan ez, mint egy politikai vizsga. Érdekes lesz: a polgármester vizsga után, mit? Gyere no, ne okoskodj: mit csinálnál most úgyis: nincsen semmi dolgod...

Valóban, mit csinálna mostan, egyedül? A feleségét otthon hagyta egyelőre Szakolcán, ahonnan már maga is évek óta nem tette ki a lábát: s a szolid, családias ember rettentő idegenül érezte magát a zajos Budapesten. Különben sem szokta meg azt, hogy egyedül legyen, és valósággal kapaszkodott a társaság után.

- Jól van hát, megyek - mondta. - Elvégre ez nem kötelez semmire. S ment; de menet közben úgy érezte, hogy jobb volna nem menni.

4. §. EGY MŰSZAKI FEJEZET, MELYET A JÁRÁSBÍRÓ ÉS AZ OLVASÓ EGYÜTT SZENVEDNEK VÉGIG

- Hova megyünk tulajdonképpen? - kérdezte a bíró.

- A Hirschfeld-szigetre.

Mondta volna: "A vérpadra!", nem tett volna Partosra olyan gyászos hatást, mint ez a két szó: Hirschfeld-sziget. Goldman utca! Hirschfeld-sziget! Hova jutott hát ő? A csúnyaságnak, a közönségességnek, az üzletiességnek micsoda tanyája ez a város, ahol még a szigeteket is így nevezik! Kinek volt lelke a szent Dunába ejteni ezt a kufár nevet?

- Jaj barátom - magyarázta nyugton a tanító -, ezt meg kell szoknod Újvároson; itt minden a zsidóké. Ezt a várost Goldman Áron alapította vagy ötven esztendeje. A szigetnek különben Újvárosi-sziget a hivatalos neve: de biz az csak Hirschfeld-sziget marad, míg el nem viszik átellenbül a Hirschfeldék gyárát. Látod, az öreg Hirschfeld még maga vakarta a bőröket a Duna-parton: ma többszörös milliomos és nagyisten Újvárosban. Tudod, a bosnyák háborúból ered a vagyon: volt is akkor valami kellemetlensége az öregnek; persze eltussolták... - szólt felelőtlenül.

- No de: Goldman utca!

A tanító nem látszott méltányolni Partos elszörnyedését.

- Ez semmi - mondta -, de jártál-e már Erzsébetfalván? Tudod hogy híják az ottani főutcát? Hitel Márton utcának híják. Tudod, mért? Mert egy Hüttl Márton nevű bankügyvéd...

A széles Hunyadi úton haladtak, s egy villanyos szerelőkocsi robogott el mellettük, piszkosszürkén s ásító nyílással közepén, amilyeneket a nép mukinak nevez. Kétoldalt tarka, bazárszerű, kis üzletek voltak: a zsidók künn álltak a boltajtókban, mint a polipok, megszólítottak mindenkit, aki a kirakatot nézte. Amott egy zálogház tárta nagy, szomorú, piszkos üvegtábláit, s egy cselédszerző intézet pettyegette szemükbe messze vigyorgó piros-kék-zöld reklámcsíkjait. Minden szemérmetlen volt és kiabáló. Egy piperés fiatal anya jött kicsi gyermekével: a gyermek kiszaladt a veszélyes kocsiútra; az anya csetlett-botlott, utánaszaladni: a divatos toalett, a szűk alj nem engedte. Két lány jött szembe velük: az egyik vakmerően hasított sötétkék aljból mutogatva pókháló harisnyáit; a másik, még egész kis csibe, térden felül érő háromszor fodros, fehér szoknyájában, fehér cipőben és harisnyában, jó erős térdekkel és lábikrákkal gázolt, mint egy fiatal strucc. Közöttük egy nagy fiú, egy igazi jasszképű gavallér, egy hosszú, döglött siklót vitt kezében.

Már alacsony házak közt haladtak a Duna felé.

- Itt csupa baptisták laknak - mondta a tanító.

Egy hosszú léckerítés mögött deszkahasábok és ölfák fantasztikus romvárosa terült: GREGORETTI FA- ÉS SZÉNTELEPE. ÉS az utolsó házban, egy szecessziós, modern városi házban, por közt, stílszerűtlenül BERCI BÁTYÁNK VENDÉGLŐJE s nagy koszorús cégtáblán fölötte: ÉLJEN A KIRÁLY! ÉLJEN A HAZA!

- A kikötő!

Hajók, kémények fehér, fekete színe. Por, széntörmelék, zsákok. Füst! Búcsúzó napfény. Avult köveken nagy vaskarikák piszkos ágya. A földön egy drótkötél számára való óriás faspulni, meztelen. Girbe fatörzsek, koromtól feketén, sivány folt füvek, keményre taposott, hepehupás talaj. Egy nagy gyár, gyárépületek csupasz falai, elfeketült, törött ablakokkal. De lentebb sejteni már, érezni a vizet, a Dunát, amint mossa, viszi le mindezt a sok piszkot a tengerbe, a Fekete-tengerbe! És túlnan, egy hegy, egy szép hegy a füst mögött, mintha Vezúv volna!

És a zaj, tutulás! És micsoda szag! micsoda bőrgyári szag!

A járásbíró mindent meglátott, ahogy csak a most érkezett láthat, szítta, szürcsölte a benyomásokat, mint aki egy izgató italt, undok bár, nem tud abbahagyni. Otthon, Szakolcán, de Pesten is, évek óta nem látott annyit, mint most ez egy délután. A Megszokás, a Restség és a Kényelem, három jó testvér, lágyan befedték érzékeit, hogy a világból mennél kevesebb juthasson hozzájuk. Mert nem Szem volt ő ez életben, hanem Száj, aki csak érdekeit figyelte - és az érdekei egészen kicsiny, kis érdekek voltak. De most ezek, eddig oly tiszták és egyszerűek, belevesztek a jövőbe s e furcsa város zűrébe, s a szegény, kis hernyószáj kétségbeesetten csucsorodott e külső piszokba. S amint rálépett a csúnya, nagy hídra, a sziget felé, ahol - ki tudja? - talán háza, saját háza s egész új élete rejlett a jövőben, úgy érezte, hogy a

benyomásoknak e szemén, fülén, orrán betóduló sűrű árama megkapja, és magával ragadja az Ismeretlen felé, ahol panamás polgármesterek, hirtelen milliomossá lett zsidók, építkezések, üzletek, puha, élveteg zsidó asszonyok és érthetetlen tolongások várták.

- A polgármester csakugyan itt jár - mondta Kovács Endre, és Partos, nagy bámulatára - mert nem gondolta, hogy Pest mellett ilyet lát - egy valóságos négylovas hintót pillantott meg jobbról a híd mellett. És sötét ruhás urak csoportja ácsorgott tovább.

A sziget különben szintén nem volt valami üdítő látvány. Nagy kőkockák és heverő érccsövek nyomták szerte a szegény füvet, s monoton verő kalapácsolás hallatszott messzebbről. Az urak egy kerek medence előtt. Zöldes, békanyálas állott víz közepett, mintegy méternyire e talajvíz színétől, mélyre befúrt acélcsövek nyílásai.

Az urak egyike magyarázott:

- A csövek alsó vége - mondta - a Duna C pontján jóval alul van, s a lyukasztott alsó részét már az a tiszta, üde víz tölti be, amely a vízvezetéki csöveket fogja majd táplálni. Egy ily kerek medence, amint látni méltóztatik, az ekként befúrt acélcsövek egész kis csoportját foglalja magában. És mivel minden ily acélcső egy-egy kút első stádiuma: a medencét kútcsoportnak nevezhetjük.

Micsoda varázs volt ez? A száraz szavak - az idegesítő kalapálás hátterén - oly műszakiak; a bíró szót sem értett, és valósággal szorongást érzett, mint diákkorában a fizikaórán. Szavak, csövek, kövek - minden oly idegen volt neki; hogy kerül ő ide? A tanító azonban nagy hangon köszönt, pertu szólította a polgármestert, s az alázatosság és tolakodás különös vegyülékével sietett bemutatni "városunk új lakóját, volt iskolatársamat, Partos Kálmán járásbíró urat", mint kinek ez legjobb jogcíme a közeledésre, s mint ki önkénytelen is dicsekedni való szerencsének érzi egy járásbíró barátságát.

Ah, de a polgármester az kellemes csalódás. Nem újvárosi típus. Fekete zsakettes; inkább alacsony; erélyes, de vidám, nyílt képű úriember, s barátságosan, házigazda módjára szorít kezet a bíróval: szokva a reprezentáláshoz, s látszik, hízeleg is neki, hogy minden új embert ő fogadjon először városában.

- Van-e már lakása a bíró úrnak? - kérdezte azonnal, s megkérte, keresse fel őt másnap a városházán, hol a tisztviselőtelep ügyében minden felvilágosítást készségesen megad.

- Egyébként a tanító úr, az én kedves barátom, el fogja kalauzolni a bíró urat a kiszemelt fundusokhoz, itt vannak pár lépésre; ugye, leszel oly szíves? - fordult Kovácshoz oly hangon, mintha az valóban neki tenne ezzel szívességet. - De ha érdekli az urakat, legyen szerencsénk, tekintsék meg velünk Újváros készülő

vízműveit: mondhatom, érdekes látnivaló, kivált ily kitűnő kalauzzal - bókolt a mérnöknek.

A bírót ismét vonta a nagy masina, amerre nem akart és nem szeretett. A nagy kopácsolás mind közelebbről jött. Oly kísérteties volt mindez! Még a kedves polgármester is mintha izgatott lenne, mintha valakit várna, óráját nézte egyre, mintha gondjai volnának. S ez a meztelen munka mindenütt! Új "kútcsoport" elé értek, melynek számát egy nagy római hármas hirdette egy táblán.

- Ez is kezdetleges stádium - mondta rá a mérnök. - A vezetőcölöpök most veretnek be, és a szádfák beverésre előkészítve várnak. Érdekesebb lesz a következő, a második számú: ott most verik le a kutak szádfalait, hogy a jövő hét folyamán a betonmunka megkezdhető legyen.

Ah, itt a zaj fészke! Tompa ütések, egyhangú zakatolás, s közben egy-egy éles, metsző csengése a tömör acélnak. Ritmus, ritmus. Hogy rebegtek a gyér akácok poros lombjai! Két verőgép s két kéziverő dolgozott, s szürke munkások nyüzsögtek csoportosan, mint a nyárlevelek. Mily nagy Kényszer vagy Akarat szele rázza ezeket a csúf, szürke emberi lombokat? És kiáltások hangzottak, munkára hívó, jeleket adó, jelentő kiáltások - és - olyan idegen; ó, minő Bábel ez! A munkások idegen nyelveken kiáltoztak.

- Igen - mondta a mérnök. - Ezek tótok, a szomszéd csoportban olaszok dolgoznak. Az újvárosi poliglott munkásság!

- Egész Európából sereglettek ide, a szélrózsa minden irányából - szólt szinte büszkén a polgármester. - Azért olyan nagy itt a pauperizmus.

- És azért oly csekély a közbiztonság - toldotta a főjegyző, dr. Balázsy, egy szürke ruhás, fontos, keserű képű úr.

- Csekély a közbiztonság? - a szegény bírónak eszébe nyilallott Újváros rossz híre: a csibészek, a jasszok!

- Kérem - szólt a főjegyző, ki a város történetének megírásával foglalkozott. - Ezekről a csövekről jut éppen eszembe. Nemrég, a csatornázás alkalmával, sűrűn találtak embercsontvázakat, nagyon magasan, közel a föld színéhez. Furcsa világ volt itt valamikor. Hát iszen, kérem, csak gondoljuk meg. Tetszik tudni, hogyan épült Róma? A nagy Romulus ázilumot nyitott, menedékhelyet - no ugye? -, jött mindenfelől a sok csavargó, sehonnai, az üldözött gazemberek: és ebből származott a híres város, ennek a nyelvével nyomorgatják maig a gyerekeinket. Nem tom, Újváros eléri-e a Róma nagyságát: de a származásuk egészen hasonló. Tessék megnézni a népesedési görbéket: hogy szökött fel hirtelen ez a város: és máig sincs bejelentőhivatala. Nem világos-e, hogy minden kétes egzisztencia Budapestről ide

húzódik? Gyülevész nép ez, bíró úr, a nagy városok söpredéke! én mondom, öreg újvárosi róka. Ázilum!

- A minisztérium sokallja a bejelentőhivatal költségeit. De azért - mondta enyhítve a polgármester - nagyon javultak a viszonyok, mióta villany ég, s mióta az államrendőrség vette kezébe a közbiztonsági szolgálatot.

- Ázilum! - ismétlé a főjegyző egy kézlegyintéssel: s mintha e latin szó oroszlánbarlangot jelentett volna, vagy a mesebeli mágneshegyet, amely magához vonja a szegény hajókat, s tömegükkel növekszik. Partos döbbenve eszmélt rá, hogy az ő egysége is élezni fogja a népesedési görbe ijesztő meredekét. Ó, ilyen helyre jutni! Szeretett volna búcsút venni, valami mentséget felhozni, menekülni: vissza! Pestre! a hotelszobába! egyedül maradni! szemrehányó levelet írni a feleségének! - De nem volt mentsége, nem volt akarata, ment, amerre vitték a többiek: ez a sok idegen arc. (Milyen nagy esemény volt Szakolcán egy idegen arc!) Ment, mintha álmában menne. A mérnök tudákos szavai, szavak és képek - kutak, csövek - tompán olvadtak egymásba lelkében - szivattyúhelyiség - első kútcsoport - a kutakhoz vezető csatornák betonozása folyik - a fenébe, mennyi szúnyog van itt - ó - egy épület - mely éppen (mondja a mérnök) a falegyent érte el, s a tető elhelyezésére vár: a gépház!

- Amott meg az igazgatóság épületei.

- Az is már eléri a falegyent.

- Dehogy - mosolygott a mérnök -, azok csak a pince szintjének alapvonalai: még mintegy három méter feltöltési munkálat is befejezésre vár.

Ó, szépen haladnak a munkálatok. E héten a csőhálózat lefektetett hossza már huszonnyolc kilométert ér el. Még a fagy előtt lefektetik a jövő évre tervezett csöveket is. Tetszett látni a Viola utcai víztornyot? Ott a kőművesek naponta tizenhétszer kerülik meg a falat. Lesz víz, jó víz lesz nemsokára. De a vízért árkokat kell ásni - a szélfújt port kell nyelni. -

A fenébe, ezek a szúnyogok!

5. §. A BÍRÓ A KÁRPITOSHOZ KERÜL, ÉS: A KÁRPITOS EMLÉKEIBŐL

A járásbíró végigszenvedett mindent. Mindig épp elmulasztá a menekülésre alkalmas pillanatot: s aztán nem is illett volna legalább némi érdeklődést nem mutatni. A polgármester végre is igen kedves volt hozzá. Ó, valóságos kultúrember ez! Mikor elváltak, még meghívta a Karcsa Ferus hangversenyére: a híres csodagyermek ma este Újvároson játszik (a városháza dísztermében: egy kitűnő író is kijön Pestről! "kultúra füzértánc nélkül" - jegyezte meg a polgármester), ó, valóságos kultúrember ez! Partos meg is ígérte, hogy ott lesz, ily ígéretek elvégre úgysem kötelezők. De

amint a hídnál a polgármester még egyszer kifejezve örömét, hogy Újváros intelligenciája ily rokonszenves taggal gyarapodott, vidéki nagyúr módjára beült a négyeshintóba, a kocsis megigazította pokrócát, s Szabó János városházi szolga is elhelyezkedett hátul, megint csak egy gondolata volt: menekülni! egyedül lenni! nyugodtan meggondolni mindent! s el innen! - jaj! itt már villanyos jár: a sziget fölül össze van drótozva a felsővezeték hálóival - amilyet Pesten még csak külső sivárabb részeken láthatott -, s ami Újváros főbb utcáit végigvonta; jaj! itt már kezdődik ama külvárosi sivárság! A sors fonta hálóba ezt az örömtelen várost... Visz Pestig ez a villamos? - Köszönöm a szíves...

- Hát nem maradsz kinn a hangversenyre?

- Sajnos, nem lehet, dolgom van...

- De hát a telep helyét csak megnézzük; hisz kölyökidő van: vacsorára beérsz.

- Bocsáss meg, kérlek; köszönöm a szívességedet, nemsokára becsukják az üzleteket, majd holnap...

- Bevásárlásokat akarsz tenni?

- Nem; azazhogy... tudod, ha az ember költözködik... holnap vasárnap; át akarom húzatni a bútorokat, kárpitost keresek, egyenesen hozzá küldenem... hogy mire átköltözünk, kész legyen...

- No hallod! ha itt fogsz lakni! csak nem akarod Pestre küldeni a bútorokat? pesti kárpitoshoz? itt sokkal olcsóbb is... Újváros főfészke az ily iparosoknak... Ismerek egy nagyon derék kárpitost... és tudod, keresztény... egy fiatal kollégámnak az apja... Csak nem dobsz ki pénzt a drága pesti iparosra... s még hozzá külön kell fizetni a szállítást Pestről...

A szegény járásbíró kényszerült belátni, hogy régi konskolárisának igaza van, és - mivel csak ürügy volt neki az egész -, mint a tettenkapott, nem tudván felelni, néma megadással követte a tanítót vissza a Hunyady úton az Ampenszán kárpitos felé. Az izzadság csípte hóna alatt, keze idegesen forgatta a bőrtáskát. Már bábbá vált, védtelen engedte lelkére zúdulni az újvárosi hangok, színek bolond zuhatagát. Csak néha jajdult föl belsejében: s szinte babonásan rezzent át, hogy egy nyolcszögletes szürke bádogbódén, fehér meszelt alapon pisze mázolt halálfejet pillantott meg, két keresztbe tett csonttal. Alatta óvó betűket olvasott: Kinyitni életveszélyes; s azontúl lépten-nyomon újra észrevette a fenyegető bódét a pisze halálfejjel. És az embercsontvázakra gondolt, melyeket nemrég találtak a csatornázás alkalmával, közel a föld színéhez.

De nemsokára még gyászosabb irányt vett tűnődése. A bútorok áthúzását még tulajdonképpen nagyon meg kellett volna gondolni: rengeteg nagy kiadás lesz ez, és

Partos most ijedve s rossz lelkiismerettel találgatta, mit szól majd hozzá a felesége. Az okos, kissé rideg asszony egyéb híján szinte lázas szenvedélyig vitte a spórolást, s férjének egyetlen önálló kiadását sem hagyta erős kritika nélkül, még ha maga is magában hasznosnak és szükségesnek ismerte is el. Ez pedig - amibe ő most ügyetlenségében meggondolás nélkül így beugrott - alapjában mégis luxusköltség; igaz, hogy neki régi vágya volt, de... végre a bútorok még megtették volna egy darabig a régi huzattal...

- Jankának sohasem volt érzéke a dolgok szépsége iránt - gondolta magában Partos.

- Ha úgyis hurcolkodunk, kölcsönt is veszünk fel; miért ne essünk túl mindjárt ezen is? Kijut belőle, és egy füst alatt megy. Majd meglátom az árát, ha nagyon sok lesz, nem muszáj belemenni. Elvégre érdeklődni csak szabad... Az nem kötelez semmire...

Még egész világos volt: de már a légben fakadoztak a kis izzólámpák, s távolabb, a városház felé, egy éles, törött üvegű ívlámpa is szembevakított.

- Látod, ezzel is jócskán zsebelt a polgármester - fecsegett Kovács Endre. - A villanyvilágítással. Meg hagyta magát vesztegetni a társaságtól. A társaság ma is négyszázezer koronával adós a városnak: senkinek sincs eszében követelni. Ha megvolna még a lapom... Mert tudod, nekem lapom is volt... Milyen hatást tett rád a polgármester?

- Én... én nem tudom... kedves embernek látszik...

- Ó... nagyon kedves... ezzel tud mindenkit elkábítani. Meglátod, milyen karriert csinál még ez az ember... főispán lesz... kivált, ha ma a kormányra szavazott... No de akkor lesz itt egy kis kellemetlensége... Tudod, az újvárosi polgárság mind függetlenségi. Lelkes függetlenségi egytől egyig. Még Hersei is csak függetlenségi programmal mert itt fellépni képviselőnek... az öreg Hirschfeld fia... pedig az apja ugyancsak erős oszlopa a kormánynak... No, kíváncsi vagyok a Madár János szavazatára... ez az ember nagy diplomata. Az gyanús, hogy a Kerbolt nem volt vele... te nem ismered Kerboltot, az elnöki tanácsost: ez is egy olyan állás, tudod, amit a polgármester kreált a bizalmasának... Tudod, itt minden panama. Ez a Kerbolt mindig vele szokott járni... elválhatatlanok... de Kerbolt lelkes ellenzéki... s most nem jelent meg... Tudod, itt minden politika...

- Az is egy panamaember, az a Kerbolt?

- Dehogy, ellenkezőleg, egy puritán, igazi típusa a megalkuvás nélküli függetlenséginek, a becsületes, vasöklű tisztviselőnek, Kerbolt előtt kalapot emelhetsz, barátom! Persze, azt kérded, hogy lehet akkor a Madár János bizalmasa? de hát Újvárosban minden lehetséges. Tudd meg, hogy Kerbolt volt itt a bíró, mikor még nem volt "rendezett tanács", mígnem a Hirschfeld-klikk megbuktatta. Itt semmire sem mégy becsületességgel. Meg kell adni, gavallér cselekedet volt Madár Jánostól, hogy maga mellé vette, állást kreált a bukott embernek, de ha azt hiszi, hogy

most már minden politikai eltévelyedését az ő szeplőtelen hírnevével fedezheti... Erre jer, barátom!

Nagy, rút udvarba fordultak be: szurtos kislány zöld pléhkocsiban tologatott egy ordító csecsemőt, s a melléképület mellett piszkos deszkán hevert a fabakon, ég tudja, mióta, egy horpadt, poros, szomorú pincskalap. Hátul, a félszerben, régi, meztelen és nyúzott kanapék gyászos kacérsággal mutogatták belső darócukat, s némelyiknek fölmetszett hasábul törött rugók és szakállas kócok lógva meredeztek.

- Itthon van a papa, Treszka lányom? - kérdezte nagy hangon a tanító. - Mondd, fiam, hogy kuncsaftot hoztam - tette hozzá. - Kuncsaftot hoztam, Ampenszán bácsi! - kiáltotta. - Úgy ám! Nem felejtjük az öreg Ampenszánt, ha díszítőmunka kell a barátainknak!

- Isten hozta az urakat - tipegett elő a sovány Ampenszán, kissé bizalmatlanul. - Tessék beljebb fáradni. Mivel szolgálhat csekély személyiségem?

- Most beszéltem a polgármesterrel, Ampenszán bácsi - újságolta a tanító, mialatt Partos iparkodott a szűk ablak közelébe jutni, melynek legalább egy külön kis táblája nyitva volt; mert a szobában az avult ruhaneműek, zsúfolt mesteremberlakások tompa illata fojtott; nem sok örömet lelt ott sem, nagy szekerek zörögtek az utcán, az ablakdeszka egy szinten volt a kocsiúttal, a járdát köztük egy kikövezett mélyedés képezte, hol emberemlékezettől mindenféle szemét rakásra gyűlt. - Hallja, Ampenszán bácsi! Most beszéltem a polgármesterrel. Tudja már, hogyan szavazott? Tessék? Én sem tudom, de kutya van a kertben, én azt mondom, valami nem tetszik nekem... Tudja, a szigeten voltunk - folytatta büszkén -, megtekintettük a vízműveket, a polgármesterrel... és nem jött vele Kerbolt: ez jelent valamit! nono, feltétlenül jelent valamit.. az egy karakteres ember...

- A nagyságos polgármester úr nem fog az ellenzék ellen szavazni - mondta Ampenszán -, mert ez, kérem alássan, hogy így fejezzem ki véleményemet, nem is lenne előnyös rá nézve, ha szabad így mondanom.

- Ugyan, ugyan, édes Ampenszán bácsi! Mit tehetnénk mi, szegény független polgárok? Főispán lesz, majd meglátja, főispán lesz! Ránk se fog nézni többet!

- Meglátjuk, meglátjuk - felelt a kárpitos. - Ampenszán bácsi tudja, amit tud, kérem. Nemcsak a polgármesterségről van itt szó, tisztelt urak, olyan igaz, ahogy Istent hiszem.

A járásbíró az angyalos szenteltvíztartóra nézett, a szentelt barkára az ajtó mellett, a hímzett háziáldásra és egy nagy Krisztusra az ágy fölött, töviskoszorús, lángoló piros szíve kívülről volt ráfestve ruhájára. Két festett kezet is látott a falon, egymást fogták erősen és alattuk furcsa verset olvasott: Barátságunk köteléke - Legyen tartós és

erős - Sírig tartó kivitelben - Legyen mindenikünk. - Künn egy gyár tutult, munkáscsapatok, apró, fekete táskákkal, lepték el az utcát.

- De ne vessék meg szerény helyiségemet, tisztelt urak - törölgette közben a székeket Ampenszán. - És ha szabadna kérdenem, mi járatban vannak a tisztelt urak?

- Bútoráthúzás, Ampenszán bácsi, egy egész bútorzat áthúzása - recsegett a tanító. - Ne mondja, hogy nem vagyok jó ember: jó kuncsaftot hoztam! Itt nem kell féltenie a pénzét: királyi járásbíró a barátom: érti? biztos fizető...

- Á, nagyon örvendek, van szerencsém. Ampenszán kárpitos vagyok - adta meg a módját egyszerre Ampenszán bácsi -, azazhogy tette hozzá zavartan a tanítóra sandítva - Ampenszán temetőigazgató... tegnap óta, kérem... mert kérem, hiába, vén csont... tetszik tudni, rosszul is ment az üzlet... fölhagyok már, kérem alássan, az iparral, és a nyugodalmasabb hivatalnoki pályát választottam... holnap ki is hurcolkodunk a temetőbe... Treszka te, mit bőgeted már azt a porontyot?

- Nem kell ezt bőgetni, bőg ez magátul is - dörcögött vissza Treszka az udvarról, és Ampenszán bácsi háborítatlanul folytatta:

- Tetszik tudni, mondom a polgármester úrnak: "Nagyságos polgármester úr - mondom, mert tetszik tudni régen ismer engem -, egy kis hivatal szükségeltetnék" - mondom, mert tetszik tudni nem olyan egyszerű mesterség az a kárpitosság, mint ahogy mondják, hogy: "Kárpitos! Mi az, kárpitos? az semmi! azt a gyerek is tudja!"

- nem úgy van az kérem! mert ízlés kell ahhoz! már csak az anyag megválasztása is, kérem - nem tudja azt akárki! ha nem is olyan mutatós munka, kérem, mint aki a gyalut vonja egész nap, vagy a vasesztergát aki forgatja: tessék elhinni, azért munka is kell ahhoz, mert ott van, kérem, mindjárt a különböző szövetek vágása, a szabás, kérem, ott van a szögek elhelyezése, kérem, a matracok tapecírozása: hát mondom, kérem: "Nagyságos polgármester úr, az én vén csontjaim ezt nem bírják tovább, nagyságos úr: aztán tetszik tudni, élni is kell valamiből, az üzlet mindig rosszabb, a segédek, kérem, egyre csalják-lopják az embert - a mai világban kérem, mind olyan fölvilágosodott: hát mondom, kérem -, nagyságos úr..." "Ampenszán barátom - mondja a polgármester, mert így szólít kérem -, Ampenszán barátom, legyen nyugodt, gondoskodni fogok az ügyéről: maga ezt meg is várhatja tőlem" - mert igaz is, kérem, mert mi, független iparosok, tettük őt polgármesterré, kérem, vagyis abban az időben még bíróvá, kérem, és tisztán hazafias kötelességérzetből, tetszik tudni, és nem mondhatom, hogy áldozatok nélkül, kérem alássan: mert szegény iparosnak az ideje nem potya...

- Úgy ám, Ampenszán bácsi, megvárhatja, meg bizony - kapott mohón beszédébe a tanító -, ki spriccerezett annyit a hazáért, mint Ampenszán bácsi? ki szónokolt egész estéket a Vnukban? Azt sínyli a mestersége is, elhiheti nekem, nem törődött vele eléggé, gyónja meg, úgy, ahogy van...

- Hát bizony mi tagadás benne, az alkotmányos költségek szép pénzt megettek bizony: mert tetszik tudni, az ember tartozik a társadalomnak, és a kötelességérzet megnyugtató tudata élteti a honfiszíveket, kérem: mert, kérem, az ember előbb polgár és azután, kérem, kárpitos, mondjuk kérem: vagy járásbíró - no nem igaz, kérem? ha szabadna így kifejeznem véleményemet, kérem...

A szegény járásbíró ezalatt tűkön ült. A szoba fojtott levegője, az Ampenszán végérhetetlen fecsegése, mely mint valami monoton mintás durva gyári szövet tompán kárpitozta a kétes csöndöt, a fülébe ragadt város zaja s mind az átgázolt, sok tarka sivárság, a kényszerült ragadtatás tehetetlen érzete, s tervei, az előtte álló változások, s merész beugrásainak ijedt tudata: mindez valami rezignált kábasággá olvadt benne össze... szeretett volna éket verni a beszélgetésbe... hisz ha Ampenszán most temetőigazgató... ki tudja? halvány remény pislogott fel benne... talán el se vállalja a munkát... de nem tudott kérdezni... de nem tudta siettetni a dolgot... mélán ült megint az idegen környezetben, nézte a csodálatos, valóban kárpitos lakásába illő függönyt a vakajtó előtt, s az asztal tetején keresztbe fektetett nyers kanapévázat, melyen az ár és kis kalapács hevert a szögecsskatulyával, ki tudja, mikor abbahagyott munka emlékei... Az utcáról különös, rohadt esti szag ülepedett. Egy autó, már égő szemekkel, pöfögött el, mint egy jelenés. S benn az a két kellemetlen ember szinte elfeledkezve róla keseredetten hápogott tovább, s szidta a polgármestert.

- Hát iszen, kérem, ha elhanyagoltam a mesterségemet, az is tetszik tudni, ővégette esett, és ha juttat nekem valamicskét, az csak jogos fizetség; no nem igaz, kérem? hogy tetszik...? richtig... renumeráció...

- Legyen nyugodt, Ampenszán bácsi! ha magát jutalmazza, Ampenszán bácsi, mindenki csak örülhet, hogy egy derék iparost ér a kitüntetés... nem úgy, mint az a sok ingyenélő a városházán...

- Mert igaz is, kérem: én nem hagyom magam megvesztegetni: Ampenszán nem hagyja magát megvesztegetni! a független polgárság, kérem, nem hagyja magát megvesztegetni! azért mondtam, kérem, az imént is: ha a nagyságos polgármester úr, kérem, bátorkodik, kérem, ha szabad így kifejezni véleményemet, az ellenzék ellen szavazni, kérem, a hazafias kötelességérzet tudata...

- Arany szavak, Ampenszán bácsi, arany szavak: de hiába, nem árt annak semmi: édes Ampenszán bácsi: nincs igazság a földön, én mondom magának! látja, vegyük csak az én esetemet: milyen rég kiszemelt igazgató voltam, ugye, maga tudja? és közbejön ez az ember, és kineveznek igazgatónak egy kicsodát? egy senkit! aki csak fél éve van itt a városban...

- Én csak egyszerű iparos vagyok, kérem... azazhogy... egyszerű temetőigazgató... tessék csak elhinni... Ampenszán bácsi tudja, amit tud...

- Ugyan már, Ampenszán bácsi! Nem árt annak semmi! Főispán lesz, meglátja, főispán lesz...

A szoba nagyon sötétedett, egy utcai izzólámpa, hosszú póznájáról, éppen besütött az ablakon, ott künn recsegő talyiga ment, az udvaron bőgött a gyerek, a konyhában a búcsúzó kárpitossegéd szedte össze cókmókját, s kuplét énekelt hozzá, míg Ampenszánné asszonyság szigorú szemekkel őrködött rajta, hogy mit tesz a ládába, a nyúzott kanapéváz rejtelmes kínpadnak látszott a sötétben. A járásbíró, bot, kalap a kezében, állva, türelmetlenül, hallgatta a beszélgetést.

- Hát maga még életében a temetőbe költözik, Ampenszán bácsi? - tréfált a tanító.

- Miért ne, kérem szépen? Jó csöndes hely az.

Az egyetlen csöndes hely ebben a városban.

6. §. MELYBEN ÚJVÁROST A TURTELTAUB UTCA FELÉ ÉPÍTJÜK KI, ÉS: A TANÍTÓ EMLÉKEIBŐL

Mozi. Ó, micsoda rettenetes mozi, éles kiáltó, takaratlan fény, véres plakátok rémképei! Húsz meg húsz vörös-fehér műsor kockásan kiragasztva tarkán, és gyerekek nyomják az ember kezébe. Mily tömeg az utcasarkon, mily rikító olcsóság! Az ember önkénytelen a zsebébe tapint. Mit lesnek ezek itt?... Megálljunk!... Hogyan? Ah, ez a Kovács mily rettenetes ember! Egy pillanatig nem szűnik beszélni. Ha nem beszéli tele a fejét, talán nem ment volna bele... a bútoráthúzásba... A kárpitos is... azzal a fecsegéssel... Hogy ez lesz az utolsó munkája... Hogy a temetőben is meg fogja csinálni... És ami a legrosszabb, előleget adott, túl nagy előleget... hogy a szövetet beszerezhesse... addig is, amíg a bútorok megérkeznek... Mit szól majd Janka hozzá?... Ilyen emberek! Jaj! Csak ennek az ívlámpának az üvegje ne törött volna el! Hopp! Villamos! Elvakul itt az ember...

- Bécsi eredmény!

- Á,      a      járásbíró      úr,      van      szerencsém!      Legalább      bemutatom      mindjárt      a hivatalfőnökének... még nem ismeritek egymást?... az új járásbíró...

A járásbíró úgy megrezzent, mint a szökött fogoly, aki börtönőrével találja magát szemben. A polgármester volt, Borcsai táblabíróval, a járásbíróság vezetőjével... Valóban, Partos ismét nem futhatott vissza Pestre... a hivatalfőnökével csak illett