részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
The Courage to be Disliked – The Japanese phenomenon that shows you how to free yourself, change your life and achieve real happiness
by Ichiro Kishimi and Fumitake Koga
Published in Australia and New Zealand
by Allen & Unwin in 2017

KIRAWARERU YUKI by Ichiro Kishimi and Fumitake Koga

Copyright © Ichiro Kishimi and Fumitake Koga 2013
Borítókép © Jenner Images/Getty Images
All rights reserved.

Original Japanese edition published by Diamond, Inc., Tokyo
This Hungarian edition published by arrangement with
Diamond, Inc., Tokyo

Hungarian translation © Kovács Viktória, 2020, 2025

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Déri Ákos
Olvasószerkesztő Varga Anita
Borítóterv Oláh Gábor
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 604 703 0

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

A szerzők jegyzete

Sigmund Freud, Carl Jung és Alfred Adler a pszichológia óriásai. Ez a kötet Adler pszichológiai és filozófiai elképzeléseinek, valamint tanításainak esszenciája, egy filozófus és egy fiatalember narratív dialógusának a formájában.

Az Európában és az Egyesült Államokban széles körű támogatást élvező adleriánus pszichológia egyszerű és egyenes válaszokat ad a filozófiának arra a kérdésére: hogyan lehetünk boldogok? A válasz talán az adleriánus pszichológiában rejlik. Ez a könyv megváltoztathatja az életünket. Kísérjük el a fiatalembert, és nézzük meg, mi van „az ajtó” mögött!

Az ezeréves város szélén élt egy filozófus, aki azt tanította, hogy a világ egyszerű, és bárki azonnal képes elérni a boldogságot. Egy, az életével elégedetlen fiatalember meglátogatta ezt a filozófust, hogy megismerje tanítása lényegét. A fiatalember a világot egy csomó ellentmondás káoszának látta, és a boldogság bármilyen formája teljes képtelenségnek tűnt szorongó lelke számára.

Bevezetés

Fiatalember: Szeretném még egyszer megkérdezni, valóban úgy hiszi-e, hogy a világ minden szempontból egyszerű hely?

Filozófus: Igen, ez a világ megdöbbentően egyszerű, ahogyan maga az élet is.

Fiatalember: Nos, ez csupán idealista állítás, vagy a gyakorlatban is működő elmélet? Úgy értem, bármilyen problémakör egyszerű, amellyel ön vagy én szembesülünk?

Filozófus: Igen, természetesen.

Fiatalember: Rendben, akkor hadd magyarázzam el, miért látogattam el ma önhöz. Először is addig szeretnék erről vitatkozni, amíg szükségét érzem, majd – amennyiben lehetséges – szeretném, ha visszavonná ezt az elméletet.

Filozófus: Haha!

Fiatalember: Sok mindent hallottam önről. Azt mondják, él itt egy különc filozófus, akinek a tanítását és érvelését nehéz figyelmen kívül hagyni. A tanítást, miszerint az ember képes a változásra, illetve hogy a világ egyszerű, és mindenki lehet boldog. Ilyesféléket hallottam, de én ezt a nézőpontot teljesen elfogadhatatlannak tartom, ezért saját magam akartam meg- győződni mindezekről. Ha találok a szavaiban olyasmit, ami teljesen hamis, akkor rámutatok erre, majd kiigazítom… Nem fogja ez bosszantani?

Filozófus: Nem, sőt örülnék a lehetőségnek. Reménykedtem, hogy találkozom egy fiatalemberrel, aki épp olyan, mint ön, és annyit tanulhatok abból, amit mond, amennyit csak lehet.

Fiatalember: Köszönöm. Nincs szándékomban kapásból elutasítani az ön által mondottakat. Megfontolom a nézeteit, majd megvizsgálom a felmerülő lehetőségeket. A világ egyszerű, és az élet is egyszerű – ha van is bármi igazság ebben a tézisben, olyan ez, mint ahogy egy gyermek látja az életet. A gyerekeknek nincs semmilyen konkrét kötelezettségük, mint például az adófizetés vagy a munkába járás. A szüleik és a társadalom is védelmezi őket, és gondtalanul tölthetik a napjaikat. Olyan jövőt képzelhetnek el maguknak, amely örökké tart, és amelyben azt tesznek, amit csak akarnak. Nem kell szembenézniük a zord valósággal – be van kötve a szemük. Számukra a világ bizonyára egyszerű formát ölt. A világ azonban megmutatja valódi arcát, miközben felnőnek. Nagyon röviden: a gyermek megismeri, milyenek a dolgok valójában, és mit szabad neki. A véleménye megváltozik, és nem lát mást, csak azt, hogy mit nem lehet. Romantikus nézőpontja szertefoszlik, kegyetlen realizmus veszi át a helyét.

Filozófus: Értem. Érdekes nézőpont.

Fiatalember: Ez még nem minden! Felnőttként a gyermek belegabalyodik mindenféle bonyolult kapcsolatba, különféle emberekkel, és sokféle felelősség hárul rá. Ilyenné válik az élete a munkában és otthon, és bármilyen, általa vállalt nyilvános szerepben is. Mondanom sem kell, hogy tudatára ébred a különféle társadalmi problémáknak, amelyeket gyerekként nem értett, mint például a diszkrimináció, a háború és a társadalmi egyenlőtlenség, és ezeket nem hagyhatja figyelmen kívül. Nincs igazam?

Filozófus: Eddig jól hangzik. Kérem, folytassa!

Fiatalember: Nos, ha még mindig olyan időket élnénk, mint amikor a vallás áthatott mindent, lehetőség lenne a megváltásra, hiszen valaha az isteni tanok jelentettek számunkra mindent. Pusztán annyit kellett tennünk, hogy ezeknek megfelelően élünk, tehát nem kellett sokat gondolkodnunk. Ám a vallás erejét vesztette, és manapság nincs mély, istenbe vetett hit. Mivel nincs fogódzó, mindenkit kétség és aggodalom tölt el. Mindenki saját magáért él. Manapság ilyen a társadalom. Ezért kérem, mondja meg nekem, hogy e valóság és annak fényében, amit én most elmondtam, még mindig azt állíthatja, hogy a világ egyszerű?

Filozófus: Nem változott a véleményem. A világ egyszerű, és az élet is egyszerű.

Fiatalember: Hogyhogy? Bárki látja, hogy ellentmondások káosza.

Filozófus: Ez nem azért van, mert a világ bonyolult. Ez azért van, mert a világot mi tesszük bonyolulttá.

Fiatalember: Én teszem?

Filozófus: Egyikünk sem objektív valóságban él, hanem egy szubjektív világban, amelynek mi magunk adunk értelmet. A világ, amelyet ön lát, különbözik az általam látott világtól, és a saját világunkat lehetetlenség megosztani bárki mással.

Fiatalember: Ez hogy lehet? Ön és én ugyanabban az országban élünk, egy időben, és ugyanazokat a dolgokat látjuk magunk körül – nem igaz?

Filozófus: Elég fiatalnak tűnik nekem, ivott már friss kútvizet?

Fiatalember: Kútvizet? Régen, nagymamám vidéki házánál volt egy kút. Emlékszem, hogy egy forró, nyári napon milyen jólesett a friss, hideg víz abból a kútból.

Filozófus: Talán tisztában van vele, de a kútvíz hőmérséklete egész évben elég állandó, körülbelül 18 fokos. Ez egy objektív szám, mindenki ugyanennyit mér. Nyáron azonban ez a víz hidegnek tűnik, télen pedig melegnek. Még ha ugyanaz a víz is, a hőmérő szerint ugyanúgy 18 fokos, téltől vagy nyártól függően változik, hogy milyennek érezzük.

Fiatalember: Tehát ez egy, a környezet változása által előidézett illúzió.

Filozófus: Nem, ez nem illúzió. Nézze, az adott pillanatban az ön számára a víz hideg vagy meleg volta tagadhatatlan tény. Ezt jelenti, hogy szubjektív világban élünk. Nincs kiút a saját szubjektivitásunkból. Jelenleg a világ bonyolultnak és rejtélyesnek tűnik az ön számára, de ha ön megváltozik, a világ egyszerűbbé válik majd. Nem az a kérdés, a világ milyen, hanem az, hogy ön milyen.

Fiatalember: Én milyen vagyok?

Filozófus: Igen… Olyan, mintha egy sötét szemüvegen keresztül nézne a világra, így minden sötétnek látszik. Ám ha így van, akkor a világ sötét voltán való rágódás helyett egyszerűen leveheti a szemüveget. Talán a világ elviselhetetlenül ragyogónak tűnik majd, és önkéntelenül is becsukja majd a szemét. Talán újra fel akarja venni a szemüveget, de először is: képes egyáltalán levenni? Képes szemüveg nélkül járni a világban? Megvan hozzá a bátorsága?

Fiatalember: A bátorságom?

Filozófus: Igen, a bátorságon múlik.

Fiatalember: Nos, rendben van. Egy halom ellenvetést szeretnék tenni, de az az érzésem, jobb ezeket későbbre hagyni. Szeretném, ha megerősítené azt az állítását, hogy az emberek változhatnak.

Filozófus: Természetesen, az emberek változhatnak. A boldogságot is megtalálhatják.

Fiatalember: Kivétel nélkül, mindenki?

Filozófus: Nincsenek kivételek.

Fiatalember: Haha! Na, most nagyokat mond. Kezd a dolog érdekessé válni. Azonnal vitába szállok!

Filozófus: Állok elébe, és nem fogok semmit elhallgatni. Szánjunk egy kis időt arra, hogy ezt megvitassuk! Tehát az az álláspontja, hogy az emberek nem tudnak megváltozni?

Fiatalember: Így van, nem tudnak megváltozni. Tulajdonképpen jómagam is szenvedek attól, hogy nem tudok megváltozni.

Filozófus: Ugyanakkor azt szeretné, bárcsak képes lenne rá.

Fiatalember: Természetesen. Ha meg tudnék változni, újra kezdhetném az életem, és boldogan leborulnék ön előtt. Ám kiderülhet, hogy ön fog előttem leborulni.

Filozófus: Ön diákkori önmagamra emlékeztet, amikor forrófejű fiatalember voltam, aki az igazságot kereste bolyongva, filozófusokat látogatva…

Fiatalember: Igen, az igazságot keresem. Az igazságot az életről.

Filozófus: Soha nem éreztem szükségét, hogy tanítványokat vegyek magam mellé, és soha nem is tettem. Ám már régóta várom egy ilyen fiatalember látogatását, azóta hogy elkezdtem tanulmányozni az ókori görög filozófiát, majd kapcsolatba kerültem egy másfajta filozófiával is.

Fiatalember: Másfajta filozófia? Mi lenne az?

Filozófus: Ott van a dolgozószobám. Menjen be! Hosszú éjszaka vár ránk. Megyek és főzök egy kávét.

Az első
éjszaka A trauma tagadása

A fiatalember belépett a dolgozószobába, és görnyedt háttal leült egy székbe. Miért volt annyira elszánva rá, hogy visszautasítsa a filozófus elméleteit? Az ok meglehetősen egyértelmű. Híján volt az önbizalomnak, és ezt súlyosbították mélyen gyökerező, a személyével, az iskolázottságával és a testi megjelenésével kapcsolatos kisebbrendűségi érzései. Talán ennek eredményeképpen hajlamos volt a túlzott feszélyezettségre, amikor ránézett valaki. Legtöbbször úgy tűnt, nem értékelte igazán mások boldogságát, és folyamatosan sajnálta magát. Számára a filozófus állításai csupán a fantázia szüleményei voltak.

Az ismeretlen „harmadik óriás”

Fiatalember: Egy perccel ezelőtt a másik filozófia kifejezést említette, holott tudtommal az ókori görög filozófia a szakterülete.

Filozófus: Igen, az ókori görög filozófia tizenéves korom óta központi szerepet játszik az életemben. A meghatározó személyiségek Szókratész, Platón és Arisztotelész. Éppen Platón egyik művét fordítom, és azt tervezem, életem hátralévő részét az ókori görög gondolkodásnak szentelem.

Fiatalember: Nos, akkor mi ez a másik filozófia?

Filozófus: Ez egy sajátos pszichológiai iskola, amelynek alapjait egy osztrák pszichológus, Alfred Adler fektette le a huszadik század elején. Nálunk általában adleriánus pszichológia néven utalnak rá.

Fiatalember: Soha nem gondoltam volna, hogy az ókori görög filozófia szakértőjét érdekelheti a pszichológia.

Filozófus: Nem nagyon ismerem a többi pszichológiai iskolát. Mindazonáltal úgy gondolom, helytálló, ha azt mondjuk, hogy az adleriánus pszichológia összhangban áll az ókori görög filozófiával, és így megfelelő területe a tanulmányaimnak.

Fiatalember: Freud és Jung pszichológiájáról rendelkezem némi felületes ismerettel. Lenyűgöző terület.

Filozófus: Igen, Freud és Jung közismertek. Még nálunk is. Adler volt a Freud vezette Bécsi Pszichoanalitikus Társaság egyik alapító tagja. Az elképzelései ellentétben álltak Freud nézeteivel, így kivált a csoportból, és saját elméleteiből kiindulva megalkotta az individuálpszichológia elnevezésű irányzatot.

Fiatalember: Individuálpszichológia? Még egy furcsa kifejezés. Tehát Adler Freud egyik tanítványa volt?

Filozófus: Nem, nem volt az. Ez egy általános tévhit, amelyet el kell oszlatnunk. Először is Freud és Adler korban közel álltak egymáshoz, és kutatói kapcsolatukat az egyenrangúság jellemezte. Ebből a szempontból Adler alapvetően különbözött Jungtól, aki Freudot apafiguraként tisztelte. Bár Freud és Jung neve jut először az eszünkbe a pszichológiával kapcsolatban, Adlert az egész világon Freud és Jung mellett, a tudományág harmadik óriásaként emlegetik.

Fiatalember: Értem. Jobban utána kellett volna néznem.

Filozófus: Azt hiszem, természetes, hogy nem hallott Adlerről. Ahogyan ő maga mondta: „Eljöhet az idő, amikor nem fognak emlékezni a nevemre; talán pszichológiai iskolánk létezése is feledésbe merül.” Majd hozzátette, hogy ez nem számít. Arra utalt, hogy amennyiben az iskoláját elfeledik, az azért következik be, mert az elképzelései túlnőnek egyetlen tudományterületen, és közhellyé, azaz olyasmivé válnak, amelyben mindenki osztozik. Dale Carnegie, a Hogyan szerezzünk barátokat és befolyásoljuk az embereket, illetve a Ne aggódj, tanulj meg élni! című nemzetközi bestsellerek szerzője például Adlert nagyszerű lélekbúvárnak nevezi, aki az életét az emberek és rejtett képességeik tanulmányozásának szentelte. Adler gondolatainak befolyása világosan látható Carnegie írásaiban. Stephen Covey A kiemelkedően eredményes emberek 7 szokása című könyvének mondanivalója nagyban hasonlít Adler elképzeléseihez. Más szóval, az adleriánus pszichológia nem szigorúan körülhatárolt tudományterület, sokkal inkább egy életforma, az igazság és az emberi értelem betetőzése. Ugyanakkor úgy tartják, Adler elképzelései száz évvel megelőzték a korukat, és máig sem értjük őket teljességükben. Tehát ennyire forradalmiak.

Fiatalember: Vagyis az elméletei nem az ókori görög filozófiából, hanem az adleriánus pszichológiából indulnak ki?

Filozófus: Igen, így van.

Fiatalember: Rendben. Még egy dolog. Szeretnék még egy dolgot kérdezni az alapvető álláspontjáról. Filozófusnak vagy pszichológusnak tartja magát?

Filozófus: Filozófus vagyok. Olyan ember, aki a filozófiája szerint él. Továbbá számomra az adleriánus pszichológia az ókori görög filozófiával összhangban álló gondolkodásforma, és ez a filozófia.

Fiatalember: Rendben. Kezdjünk hozzá!

Miért képesek változni az emberek?

Fiatalember: Először is tervezzük meg a vita tárgyát! Azt állítja, az emberek képesek a változásra. Majd még egy lépéssel tovább megy, és azt mondja, mindenki rátalálhat a boldogságra.

Filozófus: Igen, kivétel nélkül mindenki.

Fiatalember: Hagyjuk későbbre a boldogság megvitatását, és kezdjük a változással! Mindenki azt kívánja, bárcsak képes lenne a változásra. Én így vagyok vele, és biztos vagyok benne, hogy bárkit is szólítanánk meg az utcán, mindenki így lenne ezzel. De miért akar mindenki megváltozni? Csak egyetlen válasz létezik: mert nem tudunk megváltozni. Ha könnyű lenne megváltozni, nem töltenénk annyi időt a vágyakozással, hogy képesek legyünk rá. Nem számít, mennyire akarják, az emberek nem képesek megváltozni. Ezért van, hogy olyan sokan bedőlnek az új vallásoknak és a kétes önfejlesztő szemináriumoknak, vagy bárkinek, aki azt hirdeti, hogy mindenki képes a változásra. Tévedek?

Filozófus: Nos, válaszként visszakérdeznék: miért hisz ennyire hajthatatlanul abban, hogy az emberek nem képesek megváltozni?

Fiatalember: Mindjárt elmondom. Van egy barátom, aki évekre bezárkózott a szobájába. Szeretné, ha ki tudna menni, sőt úgy gondolja, szeretne munkába állni, ha lehetséges. Tehát szeretne változtatni azon, amilyen. A barátja vagyok, de biztosíthatom, hogy nagyon komoly ember, aki a társadalom nagy hasznára válna. Kivéve, hogy fél elhagyni a szobáját. Ha csak egyetlen lépést is tesz az ajtaján kívül, rögtön elkezd hevesen dobogni a szíve, és remeg keze-lába. Valamiféle neurózis, vagy pánik, feltételezem. Meg akar változni, de nem tud.

Filozófus: Mit gondol, miért nem tudja elhagyni a szobáját?

Fiatalember: Nem tudom pontosan. Lehet a szüleivel való kapcsolata miatt, vagy az iskolában bántották. Valamilyen traumát szenvedhetett el, valami ilyesmi miatt. Ám lehet ennek az ellenkezője is – lehet, hogy gyerekként túlságosan elkényeztették, és nem tud megbirkózni a valósággal. Tényleg nem tudom, és nem kutakodhatok a múltjában vagy a családi viszonyaiban.

Filozófus: Tehát azt állítja, hogy a barátja múltjában történtek traumát vagy valami hasonlót okoztak, és ennek eredményeképpen nem tud többé kimenni?

Fiatalember: Természetesen. Minden következményt megelőz egy kiváltó ok. Nincs ebben semmi titokzatos.

Filozófus: Tehát a gyerekkori otthoni környezetben is kereshető az ok, amiért nem képes elhagyni a szobát. A szülei bántalmazták, és úgy nőtt fel, hogy meg sem ismerte a szeretetet. Ezért fél az emberekkel kapcsolatba lépni, és ezért nem tud kimenni. Ez így elképzelhető, nem?

Fiatalember: Igen, tökéletesen. El sem tudom képzelni, milyen nehéz lehet neki mindez!

Filozófus: Továbbá azt is mondja, hogy minden következménynek van kiváltó oka. Vagy más szavakkal, a múltbéli események (az okok) határozzák meg, hogy most ki vagyok (a következmény). Jól értettem?

Fiatalember: Igen, jól.

Filozófus: Nos, ha a világban mindenkinek a jelene múltbéli események következménye, ön szerint nem alakulnának furcsán a dolgok? Nem érti? Mindenki, akit a szülei bántalmaztak, ugyanazon ment keresztül, mint az ön barátja, és akkor most ezek az emberek remeteként élnének, hiszen máskülönben az egész gondolatmenet helytelen. Azaz, ha a múlt valóban meghatározza a jelent, és az okok a következményeket.

Fiatalember: Mire akar pontosan kilyukadni?

Filozófus: Ha csak a múltbéli okokra összpontosítunk, és a dolgokat pusztán az okokkal és azok következményeivel próbáljuk megmagyarázni, elérkezünk a „determinizmushoz”. Hiszen mindez azt jelenti, hogy a jelenünket és a jövőnket múltbéli események határozzák meg, és a jelenünk és a jövőnk megváltoztathatatlan. Nincs igazam?

Fiatalember: Tehát azt állítja, hogy a múlt nem számít?

Filozófus: Igen, az adleriánus pszichológiának ez az álláspontja.

Fiatalember: Értem. Az ellentmondásos pontok egy kicsit világosabbnak tűnnek már. Nézze, ha viszont az ön változatában gondolkodunk, az nem oda vezet végül, hogy a barátomnak nincs oka arra, hogy ne menjen ki? Mivel azt mondja, hogy a múltbéli események nem számítanak. Már elnézést, de ezt kizártnak tartom. Kell, hogy oka legyen az elszigetelődésének. Különben nincs rá magyarázat.

Filozófus: Valóban, nem lenne rá magyarázat. Ezért az adleriánus pszichológiában nem a múltbéli okokkal foglalkozunk, hanem a jelenlegi célokkal.

Fiatalember: Jelenlegi célokkal?

Filozófus: A barátja bizonytalan, ezért nem hagyja el a helyiséget. Fordítsuk meg a gondolatmenetet! Nem akar kimenni, ezért megteremt egy szorongásos állapotot.

Fiatalember: Hogy mit?

Filozófus: Gondolkodjunk erről a következőképpen: a barátjának az volt az előzetes célja, hogy ne hagyja el a szobát, és létrehozott egy bizonyos szorongásos állapotot, illetve félelmet, hogy elérje a célját. Az adleriánus pszichológiában ezt nevezzük teleológiának.

Fiatalember: Ugye csak viccel! A barátom csak beképzelte a szorongását és a félelmét? Tehát akár odáig is elmenne, hogy azt állítja, a barátom csak színlelt beteg?

Filozófus: Nem színleli, hogy beteg. A félelem és a szorongás, amit a barátja érez, valóságosak. Alkalmanként migrénje és gyomorgörcsei is lehetnek. Azonban ezek is olyan tünetek, amelyeket azért hozott létre, hogy elérje a célját, és ne hagyja el a szobát.

Fiatalember: Ez nem igaz! Semmiképpen sem! Ez így túlságosan elkeserítő!

Filozófus: Nem. Ez a különbség az etiológia (az ok-okozati összefüggések vizsgálata) és a teleológia (egy adott jelenség céljának, nem pedig az okának a vizsgálata) között. Mindannak, amit mondott, az etiológiában található az alapja. Amíg az etiológián belül maradunk, egyetlen lépést sem tehetünk előre.

A trauma nem létezik

Fiatalember: Ha ilyen erőteljesen akar fogalmazni, megkérném, magyarázza el a dolgokat alaposabban! Először is mi ez az ön által említett különbség az etiológia és a teleológia között?

Filozófus: Tegyük fel, hogy ön megfázott, és magas láza van, ezért elmegy az orvoshoz. Majd az orvos elmondja, hogy a betegségének az oka az, hogy tegnap, amikor elment otthonról, nem öltözött fel jól, és ezért fázott meg. Nos, megelégedne ezzel a magyarázattal?

Fiatalember: Természetesen nem. Nem érdekelne, mi az oka – ahogyan felöltöztem, az eső vagy bármi más. A tünetek, a tény, hogy szenvedek a magas láztól, számítanának. Az orvostól azt várnám, hogy felírjon egy gyógyszert, adjon egy injekciót, vagy megtegyen bármilyen szükséges intézkedést.

Filozófus: Ennek ellenére azok, akik az etiológia szempontjait veszik figyelembe, köztük a legtöbb terapeuta és pszichiáter is, arról beszélne, hogy amitől ön szenved, az ilyen meg ilyen múltbéli okra vezethető vissza, majd vigasztalásul egyszerűen csak elmondanák, hogy ez nem az ön hibája. Az úgynevezett traumákkal foglalkozó érvelés jellemző az etiológiára.

Fiatalember: Álljunk meg egy pillanatra! Teljes egészében tagadja a trauma létezését?

Filozófus: Igen. Ebben hajlíthatatlan vagyok.

Fiatalember: Micsoda? Ön, vagy talán inkább Adler, nem pszichológiai szaktekintély?

Filozófus: Az adleriánus pszichológia határozottan tagadja a trauma létét. Ez merőben új és forradalmi gondolat. Az biztos, hogy a freudi trauma fogalom izgalmas. Freud elképzelése az, hogy egy ember jelenlegi boldogtalanságát a múltbéli lelki sebek (traumák) okozzák. Ha egy ember életét nagyon hosszú narratívaként kezeljük, könnyen megérthetők a benne rejlő ok-okozati összefüggések, valamint dramatikus fejlődés érzetét kelti, amely erős érzéseket vált ki, és igen vonzó. Ám a trauma gondolatának tagadása kapcsán Adler a következőt mondja: „Önmagában véve egyetlen élmény sem oka a sikernek vagy a kudarcnak. Nem szenvedünk az élmény – az úgynevezett trauma – megrázkódtatásától, hanem azt hozzuk ki belőle, ami leginkább szolgálja a céljainkat. Nem az élményeink határoznak meg bennünket, hanem a jelentés, amellyel felruházzuk őket.”

Fiatalember: Tehát azt hozzuk ki belőle, ami leginkább szolgálja a céljainkat?

Filozófus: Pontosan! Összpontosítsunk most arra, mit mond Adler azzal, hogy nem maguk az élmények határozzák meg az énünket, hanem a jelentés, amellyel felruházzuk őket. Nem azt állítja, hogy egy szörnyű csapás vagy bántalmazás, vagy hasonló események elszenvedése gyermekkorban nincsenek hatással a személyiség formálódására; nagy hatással bírnak. Ám a lényeg az, hogy ezek a hatások tulajdonképpen nem határoznak meg semmit. Mi határozzuk meg a saját életünket a szerint, amilyen jelentést tulajdonítunk ezeknek a múltbéli élményeknek. Az életünket nem kapjuk valakitől, hanem az olyasmi, amit magunknak választunk, és saját magunk döntjük el, hogyan éljünk.

Fiatalember: Rendben, szóval azt mondja, hogy a barátom saját maga zárta be magát a szobába, s tulajdonképpen ő választotta, hogy így éljen? Ez súlyos. Higgye el, nem ezt akarja! Inkább a körülmények kényszerítették ennek a helyzetnek a választására. Nem volt más választása, mint azzá válni, aki most.

Filozófus: Nem így van. Ha feltételezzük, hogy az ön barátja tényleg azt gondolja, hogy nem tud beilleszkedni a társadalomba, mert a szülei bántalmazták, ez azért lehet így, mert az a célja, hogy ezt gondolja.

Fiatalember: Ez meg miféle cél?

Filozófus: A közvetlen cél valószínűleg az, hogy ne hagyja el a szobát. A szorongást és a félelmet azért teremti meg, hogy oka legyen benn maradni.

Fiatalember: De miért nem akar kimenni? Ez itt a probléma!

Filozófus: Nos, gondolkozzunk a szülők fejével! Ön hogy érezné magát, ha a gyereke bezárkózna egy szobába?

Fiatalember: Természetesen aggódnék. Segíteni szeretnék, hogy visszatérjen a társadalomba. Azt szeretném, hogy jól legyen, és nem hagyna nyugodni, hogy vajon én neveltem-e helytelenül. Biztosan komolyan aggódnék, és mindent megtennék, hogy segítsek neki, hogy visszatérjen a normalitáshoz.

Filozófus: Ez az, ahol a probléma rejlik!

Fiatalember: Hol?

Filozófus: Ha minden időmet a szobámban töltöm, és egyszer sem megyek ki onnan, a szüleim aggódni kezdenek. A teljes figyelmüket megszerezhetem. Nagyon óvatosan viselkednek és mindig kesztyűs kézzel bánnak majd velem, mint egy gyerekkel. A másik oldalról nézve, mihelyst kiteszem a lábam, csak egy leszek a névtelen tömegben, akire senki nem figyel. Olyan emberek vesznek körül, akiket nem ismerek, és végül átlagossá válok, vagy annál is kevesebbé. Többé senki nem bánik velem megkülönböztetett figyelemmel… Az ilyen történetek nem ritkák a remeteéletet élő emberekkel kapcsolatban.

Fiatalember: Ebben az esetben, az érvelését követve, a barátom elérte a célját, és elégedett a jelenlegi helyzetével?

Filozófus: Kétlem, hogy elégedett lenne, és biztos vagyok benne, hogy nem is boldog. Ám kétségtelenül a céljával összhangban cselekszik. Ez nem csak az ön barátjára jellemző. Mindannyian valamilyen cél szerint élünk. Erről szól a teleológia.

Fiatalember: Ez lehetetlen! Én ezt teljes mértékben elutasítom. Nézze, a barátom…

Filozófus: Figyeljen ide! Ez a beszélgetés nem vezet sehova, ha csak az ön barátjáról beszélünk. Az ő távollétében ez értelmetlen. Vegyünk egy másik példát!

Fiatalember: Nos, mit szól ehhez? Legyen egy saját, friss, tegnapi élményem!

Filozófus: Csupa fül vagyok!

Ichiro Kishimi 1956-ban született Kiotóban, és ott él ma is. Középiskolás kora óta filozófusnak készült. A klasszikus nyugati filozófiára, ezen belül pedig a platóni filozófiára szakosodott, emellett Adler pszichológiáját kutatja 1989 óta. Előad és ír is ebben a tárgyban, valamint kórházi pszichiátriai páciensekkel foglalkozik minősített ifjúsági tanácsadóként és a Japán Adleriánus Pszichológusok Társasága szaktanácsadójaként. Alfred Adler válogatott írásainak, a magyarul Életismeret címen megjelent mű japán fordítója, valamint többek között a Bevezetés az adleriánus pszichológiába című kötet szerzője.

Fumitake Koga 1973-ban született. Írói munkásságát több díjjal is elismerték. Számos üzleti témájú és általános ismeretterjesztő bestseller szerzője. A húszas évei végén járt, amikor találkozott az adleriánus pszichológiával, és mélyen megérintette annak szokatlan bölcsessége, amellyel a különböző elképzeléseket megkérdőjelezte. Ezt követően számos alkalommal ellátogatott Kiotóba, Ichiro Kishimihez, akinek segítségével megismerte az adleriánus pszichológia lényegi kérdéseit. Jelen könyvet az ókori görög filozófiából származó, klasszikus párbeszédes formában írta meg.

Tartalom

A szerzők jegyzete

Bevezetés

Az első éjszaka: A trauma tagadása

Az ismeretlen „harmadik óriás”

Miért képesek változni az emberek?

A trauma nem létezik

A haragunkat saját magunk teremtjük

Hogyan éljünk úgy, hogy ne a múlt irányítsa az életünket?

Szókratész és Adler

Jók vagyunk úgy, ahogy vagyunk?

A boldogtalanság a mi választásunk

Az emberek mindig a nemváltozást választják

Az élet itt és most dől el

A második éjszaka: Minden probléma interperszonális kapcsolati probléma

Miért nem szeretjük önmagunkat?

Minden probléma interperszonális kapcsolati probléma

A kisebbrendűségi érzés szubjektív feltételezés

A kisebbrendűségi komplexus kifogás

A hencegőknek kisebbrendűségi érzéseik vannak

Az élet nem versengés

Csakis mi aggódunk a saját külsőnk miatt

A hatalmi harctól a bosszúig

A hiba elismerése nem vereség

Az életben előttünk álló feladatok teljesítése

Vörös szalag és vastag lánc

Ne dőljünk be az élethazugságnak!

A birtoklás pszichológiájától a felhasználás pszichológiájáig

A harmadik éjszaka: Ne vállaljuk át mások feladatait!

Küzdjük le az elismerés iránti vágyunkat!

Ne mások elvárásainak éljünk!

Hogyan válasszuk szét a feladatokat?

Ne vállaljuk át mások feladatait!

Hogyan szabaduljunk meg az interperszonális kapcsolati problémáktól?

Vágjuk el a gordiuszi csomót!

Az elismerés iránti vágy megfoszt a szabadságunktól

Milyen az igazi szabadság?

Interperszonális kapcsolataink kártyáit a kezünkben tartjuk

A negyedik éjszaka: Ahol a világ közepe van

Az individuálpszichológia és a holisztika

Az interperszonális kapcsolatok célja a közösségi érzés megtapasztalása

Miért foglalkozom csak saját magammal?

Nem én vagyok a világ közepe

Hallgassunk a nagyobb közösség szavára!

Ne fegyelmezzünk, és ne dIcsérjünk!

A bátorító hozzáállás

Mitől érezzük magunkat értékesnek?

Éljünk a jelenben!

Nem tudjuk helyesen használni az énünket

Az ötödik éjszaka: Teljes szívvel élni itt és most

A túlzott feszélyezettség megfojtja a személyiségünket

Önmegerősítés helyett önelfogadás

A megbízhatóság és a bizalom közötti különbség

A munkavégzés lényege a közjó szolgálata

A fiatalok az érettebbek előtt járnak

A munkamániás ember élethazugságban él

Most is boldogok lehetünk

Két út, amelyen azok járnak, akik különlegessé akarnak válni

Legyen bátorságunk átlagosnak maradni!

Pillanatok sorából áll az élet

Az élet olyan, mint a tánc

Az itt és most legyen fontos!

A legnagyobb élethazugság

Adjunk értelmet a látszólag értelmetlen életnek!

Utószó

A szerzőkről

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,
www.booklove.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Fira Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0