Copyright © Palotás Petra, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ábrahám Viktória, Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-70-4

Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1–2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Circus Monte-Carlo 1–2., 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1–3., 2021–2022

A kastélykert álma, 2022

Dacszövetség 1. (Hamburgi regények 1.), 2023

Dacszövetség 2. (Hamburgi regények 2.), 2023

Vénasszonyok nyara (Bővített újrakiadás), 2024

Dacszövetség 3. (Hamburgi regények 3.), 2024

Kékestető, 2024

Dacszövetség 4. (Hamburgi regények 4.), 2025

New York Café Budapest, 2025

Édesanyámnak

„Nézzük, ahogy a nap lassan alámerül, s mégis összerezzenünk, amikor hirtelen ránk szakad a sötétség.”

(FRANZ KAFKA)

1. fejezet

1914 – Hamburg

Meleg augusztus elseje volt, Katica hiába próbált a kitárt ablakokkal némi huzatot kelteni, a levegő megrekedt a vendéglő falai között. A Gasthaus Paprika már régóta jó címnek számított, de egyszerre ennyi vendég azért még itt sem volt mindennapos. A terasz is tele volt, csakúgy, mint a belső tér, egy gombostűt sem lehetett volna leejteni az asztalok között, Gizelláék pedig a konyhán alig győzték a sok rendelést. Csattogtak a kések, sisteregtek a serpenyők, durrogtak a pezsgősdugók…, pedig nem véget ért, hanem épp kitört egy háború.

Igen, délután ötkor már nemcsak a hírlapokat lebegtető rikkancsok kiabálták, hogy a császár hadat üzent, hanem a megkonduló harangok is. Futótűzként terjedt a hír, és vele együtt lángra lobbant az eufória. Lelkes egyetemista ifjak, írók, költők, hivatalnokok és kereskedők emelték a poharukat, pertut ajánlva a vörös képű gyári munkásoknak, akik – bár eleinte ódzkodtak a fegyveres támadástól – az orosz fenyegetést megelégelve most már másképp látták a helyzetet. Most nem számított se párt, se társadalmi pozíció, mindenki mindenkit a keblére ölelt, s amikor Palkó megjelent egy újabb adag korsó sörrel, többen is felugrottak, hogy ujjongva köszöntsék a Monarchia fiát. Hiszen részben a magyaroknak köszönhetik, hogy végre helyreállhat majd a régi becsület – harsogták.

Bár Palkó még mindig törve beszélte a nyelvet, annyit azonnal megértett, hogy itt most ő az egyik ünnepelt. Büszkeséggel töltötték el a dicsérő szavak, még soha nem érezte magát ilyen közel Németországhoz. De nemcsak a férfiakat fűtötte a hirtelen jött hazafias mámor. A csipkegalléros, elegáns nyári ruhába öltözött feleségek és kisasszonyok apró legyezőikkel, csillogó szemmel hallgatták az asztalt csapkodó urakat. Az orcájukra a finom púder ellenére is kiült a piros izgalom. Már most romantikus hősökként tekintettek az őket körülvevő férfiakra. Egy fiatal, búzaszőke lány csinos, szalagos kalapjában egyenesen Palkó felé emelte a pezsgőspoharát, hogy bájosan felkacagva koccintson a „dicső szövetségre”.

Katica a konyhaajtónak támaszkodva figyelte a jelenetet. Bár az imént még ő maga is az újságok derűlátó sorait ismételgette, most, látva ezeket a rózsapozsgás, áhítattal telt úriasszonyokat, egy pillanatra mégis valami megmagyarázhatatlan, hideg borzongás futott végig a gerincén. Milyen szerencse, hogy Palkó nem német állampolgár, milyen jó, hogy neki nem kell bevonulnia – állapította meg naivan magában.

– Gizella drága, készítsen be még egy fazék töltött paprikát, ha jól sejtem, ma csak hajnalban húzzuk le a rolót – szólt be néhány pillanat múlva a konyhába.

– Már rotyog a káposzta melletti lángon – felelte az asszony, miközben a foltos kötényébe törölte a kezét. – Egyenek csak az urak, amennyi beléjük fér, holnaptól már nem biztos, hogy ilyen jó dolguk lesz – fűzte aztán hozzá a fejét csóválva. – Frau Bauer szerint sok fiatalt már holnap vonatra tesznek.

– De hisz örömmel mennek, az újságok azt írják, hogy pár hét alatt újra rend lesz, nem szükséges az aggodalom – vonta meg Katica a vállát, majd rászólt az egyik újonnan felvett pincérre, hogy iparkodjon egy kicsit, sokan várnak rá odakint. S ha rá hallgat, ma különösen vesse be magát, hiszen szaftos borravaló van kilátásban.

A megnőtt forgalom már három pincért követelt magának, és a konyhára is felvettek egy főszakácsot; Gizella csak hetente háromszor állt be a tűzhely mögé. Volt két konyhalányuk és egy mosogatófiújuk; Katica legnagyobb megelégedettségére igazán virágzott az étterem.

Reggel ötkor távoztak az utolsó vendégek, s míg más esetben már rég bejelentették volna a csendháborítást a kapitányságon, ezúttal majdnem minden lakó a tivornyázókkal örült: ha kinyílt egy-egy ablak a pirkadatban, az csak azért volt, hogy csókot dobjanak belőle az imbolyogva botorkáló leendő hősöknek.

Katicáék hazaérve még tettek egy kört Bodzával a ház körül, s csak utána dőltek holtfáradtan az ágyba.

2. fejezet

Alig néhány óra múlva azonban Gizella megelégelte a tétlenkedést; ő már a délelőtti misét is megjárta, és úgy döntött, hogy a fiataloknak is tudniuk kell az utcán zajló eseményekről.

– Gizella, drága Gizellánk, hogy lehet ilyen könyörtelen? – ült le Katica a konyhaasztalhoz egy hatalmas ásítás közepette. Hunyorgó szemmel nyúlt a gőzölgő kávéja után, s alig várta, hogy letegye az asszony az orra elé a vasárnapi reggeliből sosem hiányzó, friss zsemlét. – Palkó egy kicsit felöntött a garatra, nincs szívem lehúzni róla a takarót. Ma nem nyitunk ki négy előtt – magyarázta egykori dadusának, miközben a szájába tömött egy ropogós falatot. – Kenyeret is vett, ugye? Anélkül nem kínálhatjuk a káposztát vagy a halászlevet.

– Vettem, kettőt – közölte Gizella tárgyilagosan.

– Csak kettőt? – szaladt össze Katica szemöldöke.

– És mit ne mondjak, még ezért a kettőért is kockáztattam a testi épségemet.

– Miket beszél? – nevetett fel Katica.

– Gyermekem, meg van bolondulva a város! Az asszonyok reggelre észhez tértek, eszükbe jutottak a régi emlékek, hogy krízishelyzetben nem jó, ha üres a kamra. A tejről már le is maradtam, Katalin, át kell most jól gondolni a dolgokat. Azt mondják, lezárták a nagyközönség elől a pályaudvarokat, a hadsereg lefoglalta a vonatokat – ingatta Gizella rosszallóan a fejét.

– Ugyan már, mindezt néhány óra alatt? – legyintett Katica hitetlenkedve. Majd miután kihörpintette a csészéből az utolsó kortyot, és megette az utolsó falatot, felállt, maga mellé füttyentette Bodzát, és sétálni indult vele, hogy személyesen vegye szemügyre a dolgokat.

Szokásukkal ellentétben hajnalban taxival gurultak haza. Ha gyalog jöttek volna, talán már akkor feltűnnek neki az éjjel teleragasztott hirdetőoszlopok és az elosztókban már jó ideje tárolt, a megfelelő pillanatra váró piros keretes plakátok, a császárság azonnal követendő utasításaival. A császári parancs felszólított minden tartalékos vagy szabadságolt katonát, hogy a mozgósítástól számított legkésőbb harmadik napig jelentkezzen az elosztónál.

Katica vett egy nagy lélegzetet, furcsa, ismeretlen érzések kavarogtak benne, miközben a túloldalon dalolva masírozó fiatal férfiakra emelte a tekintetét. Virágokkal díszített puskacsövekkel igyekeztek a vasúti állomás felé.

– Hát nem csinosak? – pördült hirtelen mellé egy szöszke, talán tizenhat esztendős fruska, kezében egy csokoládét, almát és cigarettát rejtő kosárral. Ő is a házban lakott, a harmadikon. – Ők az elsők, már hajnalban ott álltak az elosztóban, mint a bátyám meg az unokafivéreim. Na, te mit raksz bele? – bökte meg cinkosul a vállával a magyar szomszédasszonyát, odatartva a kosarát. Katica zavartan kutatott a táskájában, de csak néhány cukorkára akadt. – Jó lesz az is – nyugtatta meg a lány, és már szaladt is a vidám sorkatonák felé, hogy megannyi kisasszonyhoz hasonlóan ő is megtömje egy kis útravalóval a zsebüket.

Katica lenyűgözve figyelte a menetet, de a csodálatába újra bekúszott egyfajta nyomasztó nyugtalanság, amely igencsak tovább erősödött, amikor megpillantotta, hogy néhány korosabb asszony a zsebkendőjét morzsolgatva kíséri a sort. Az ő szemükben a büszkeség mellett megcsillant valami egészen más is: a könnyekben fürdetett aggodalom.

Nagyot sóhajtott, még mindig görcsösen kapaszkodott a feltételezésébe, hogy Palkó a különleges helyzetének köszönhetően Hamburgban marad. Néhány lépéssel később egy újabb plakát azonban darabokra szaggatta a reményeit. A gót betűs írások mellett egy jól ismert kétfejű sas meredt rá, és egy, a hamburgi utcákon ritkán látott magyar felirat. Egy hirdetmény, s a cím alatt a Monarchia konzulátusának kétnyelvű szavai, mely szerint minden Hamburgban tartózkodó hadköteles férfinak haladéktalanul meg kell jelennie a konzulátuson, amely azonnali hazautazást biztosít számára, hogy a császári seregekben teljesíthesse a szolgálatot. Az utolsó szavakat – hogy a szolgálatot megtagadók a háromnapos türelmi idő után azonnali hatállyal katonaszökevénynek lesznek nyilvánítva – piros betűk tolmácsolták. Katica holtsápadtan olvasta a sorokat.

Hirtelen újabb zsivajra kapta fel a fejét, még a dicsőítő éneket is elnyomta a perlekedés. A sarkon egy tucatnyi nő verte a vasárnap lévén zárva tartó fűszeresbolt rolóját, azonnali kinyitást követelve. Néhány kapuval odébb épphogy csak megmenekült a pék a hisztérikus asszonykoszorútól, amely nem akarta tudomásul venni, hogy elfogyott a kenyér és a péksütemény. A többi bolttal ellentétben a pékségek és a tejeskocsik árusíthattak vasárnap is, de csakis a déli harangszóig. Azonban ezen a napon alig másfél óra alatt kiüresedtek a polcok. Katica megmerevedve nézte az önmagukból kifordult embereket, és talán gyökeret is eresztett volna, ha Bodza nem ránt egyet a pórázon, hogy induljanak tovább. Még kéttömbnyit mentek; Katica idegei nem bírták tovább a felbolydult várost, ezt a morbid kettősséget: a pániktól és sopánkodástól kísért euforikus örömöt.

Nem nyitott be azonnal a lakásba, szüksége volt néhány pillanatnyi csendre a bérház gangján, hogy megregulázza a gondolatait. Még nem volt biztos a terve sikerében, sőt a megvalósítás első lépéseiben sem, de egy dolog felől nem voltak kétségei: mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy Kerekes Pált ne vigye el a háború, hogy mellette maradjon a kedvese.

Palkó a konyhában várta, jóízűen falatozott, még mindig az éjszaka csillogásában fürdőzött. Simogatták a dicsőítő szavak, a testvéri elismerés… Katica már jó ideje nem látta ilyen felhőtlenül vidámnak.

– Katica lelkem, istenemre, kedvem lenne nekem is vonatra szállni, hogy egy kicsit megerősítsem a császári seregeket. Ha már most a tenyerükön hordoznak, képzeld el az elismerést, amikor puskavégre kapom a nyomorult angolokat!

– Miket beszélsz? – csitította Katica. – Mit ártottak neked az angolok? – fűzte aztán hozzá.

– Ehhez az asszonyok nem értenek – legyintett Palkó, majd felállt, és átölelte a felesége derekát. – De nem is ez a drága nők dolga – húzta a szájához az ajkát. Katica hagyta a csókot, de a gondolatai egészen máshol jártak.

– Palkó, édes, nem hagyhatsz magamra. Megszenvedtem már két évet nélküled – bontakozott ki aztán az ölelésből.

– Katicám, bogaram, hiszen csak pár hétről van szó, jövünk-megyünk, sitty-sutty rendet rakunk. Ismerem én a drága kis feleségemet, az a néhány nap nélkülem meg sem kottyan majd neki – felelte Palkó nevetve, majd felkapta a kalapját, és közölte Katicával, hogy most egy órára elszalad. Hiszen a magyar fiúkkal is meg kell beszélnie a történteket.

Igen, időközben Palkó maga köré szedett néhány honfitársat: vándorúton járó mesterlegényeket vagy Amerikát mégis inkább Hamburgra cserélő kalandorokat. A magyar nyelvet beszélve köztük sokkal inkább elemében érezte magát; most is arra vágyott, hogy magyarul is mondjanak egy pohárköszöntőt.

– Csak egy pohárral, ne aggódj, kis Katicám. Még az éjszaka borgőze is ott zsong a fejemben… – vigyorgott fülig érő szájjal, majd csücsörítve még egy csókot nyomott a felesége orcájára. – Háromra itt vagyok, vagy tudod, mit? Ha mégsem, akkor legkésőbb négyre a Paprikában – húzta be maga után az ajtót.

Katica gondterhelten nézett utána, s ez a tekintet nem kerülte el az előszobát sepregető Gizella figyelmét sem.

– Láttad a konzulátus hirdetményét? – kérdezte az asszony. Katica bólintott. – No, hamarosan ő is elolvassa – dünnyögte Gizella.

– Most nem bánnám, ha még mindig nem ismerné a betűket – szaladt ki Katica száján.

– Ugyan már, lányom… Gondolod, az megvéd bárkit is? Másrészt hallhattad az előbb… Nem, nem füleltem, de olyan hangos volt a lelkesedés, hogy idáig elért – ereszkedett két könyökével a partvisnyélre. Onnan szemlélte Katicát. – Még a német csapatokhoz is beállna. Bizonyítani akar ez a fiú. Végre ő is bizonyítani akar – kezdett neki megint a sepregetésnek.

Katica nem felelt azonnal, erősen hadakozott az érzéseivel.

– Nem és nem. Gizella néni, én beleőrülök, ha elviszik Palkót.

– Ugyan már, Katalin… A nők sok mindent kibírnak, te pedig még annál is többet. Nem tehetünk mást, mint hogy imára kulcsoljuk a kezünk.

Katica azonban nem elégedett meg a tanáccsal… Egy kicsit felkuporodott az ágyra, majd miután leszaladt még egyszer Bodzával a ház elé, kettő után néhány perccel visszaindult a Paprikába. Más vasárnapokon Bodzát is magukkal vitték, de most mindketten úgy vélték, hogy mindenki nyugalma érdekében jobb, ha ma otthon marad. Ez a nap más volt, mint a többi, kiszámíthatatlan, és Katica csak remélhette, hogy a törzsvendégek mindennek ellenére ragaszkodnak a hétvégi törzsasztalukhoz. Legalábbis az az egy, akinek a segítségével megvalósulhat a terve…

– Grüß Gott, doktor úr, grüß Gott! Hozhatok majd a Schnitzel után egy kis császármorzsát is? A ház ajándéka – pördült oda két órával később a vaskos ujjaival az étlapot böngésző, harcsabajszos férfihoz.

A Bécsből érkezett konzuli orvos, Herr Kellermann lejjebb tolta az okuláréját, s egy széles mosollyal már előre jelezte, hogy örömmel veszi az ajánlatot.

– Grüß Gott, servus, Katica! Én meg még azt hittem, ennél már nem lehet szebb ez a nap…

Katica doromboló kismacskaként udvarolta körbe a férfit, rafináltan kifaggatva, hogy pontosan miként is zajlik a sorozást megelőző orvosi vizsgálat, azonban csalódnia kellett:

– Nem, az Osztrák–Magyar Monarchia legényeit hivatalosan nem itt szűrik, hanem mindenkit odahaza.

Katica elkeseredésében a szája szélébe harapott.

– Egyelőre – tette aztán hozzá a férfi, egy nagyot húzva az előtte terpeszkedő öblös söröskorsóból. – Ha engem kérdez, ez megváltozhat, akár egy-két nap alatt. Senki nem akarja alkalmatlanokkal megtömni az amúgy is teli vonatokat. Egyszerűbb a helyben szűrés, hogy ne foglalják a helyet a nyüzügék. Herr Kerekes! – harsant fel hirtelen a doktor, amikor meglátta a közeledő Palkó jól ismert fizimiskáját.

Palkó egy kisfiús mosoly kíséretében bocsánatot kért Katicától, amiért mégiscsak megcsúszott egy kicsit, ami az időt illeti, aztán nagy lelkesen lekezelt az osztrák férfival.

– Na, fiam, úgy tűnik, itt az ideje, hogy tegyen a szülővárosában egy kanyart.

Palkó kihúzta magát:

– Úgy bizony, hív a kötelesség! – Majd a feleségéhez fordult. – Katica, nem innen indulok a frontra.

– Igen, tudom, a doktor úrral épp most tisztáztuk a részleteket.

– Azért ne essünk túlzásba, szépasszony, hiszen csak elmondtam azt, ami holnap már minden bizonnyal hivatalos. Egyszerűbb lesz itt megejteni a szűrővizsgálatot, de túl sokat ne várjon vele, fiam.

– Eszemben sincs! – tiltakozott Palkó. – Ha csak rajtam múlna, már ma útnak indulnék, csak úgy duzzad bennem az erő. De azt hiszem, az én Katicám megérdemli, hogy egy-két napig még csókkal itassam fel a könnyeit – tette hozzá mosolyogva.

Az osztrák orvos a nyüzsgő Paprikában töltötte az egész délutánt, s csak hétkor vette le a nyakából a szalvétáját, hogy egyéb teendői után eredjen. Katica ragaszkodott hozzá, hogy kikísérje a sarokra, és kocsit fogjon a kedves vendégnek; részben udvariasságból, részben mert neki magának sem ártott egy kis friss levegő…

Két nappal később Palkó megsemmisülve lépdelt hazafelé, a lábát mintha ólomcsizma húzta volna: képtelen volt felfogni a történteket… Katica még az étteremben volt, de Gizella otthon töltötte a délutánt, s ő nyitott ajtót a zárban a kulcsával ügyetlenkedő férfinak. Megesett már máskor is, hogy a cimborákkal való poharazásból érkező Palkó nem találta a kulcslyukat, de most nem a bor volt a ludas.

– Gizella, én ezt nem értem – rogyott le a hokedlire, majd elővett a zsebéből egy kétrét hajtott hivatalos papírt.

– Alkalmatlan katonai szolgálatra – olvasta fel az asszony, egy pillanatnyi szünet után hozzáfűzve az indoklást: – Veleszületett szívhiba, erős szívzörejjel.

3. fejezet

Néhány nappal később és néhány negyeddel odébb Sophie ziláltan kászálódott le a vonatról, az egyik kezével a meredek lépcső korlátjába kapaszkodott, a másikkal a szoknyáját próbálta összefogni.

– Várj, ne mozdulj, amíg nem értem földet! – szólt oda Willinek, aki egyáltalán nem sietett, sőt meglepő fegyelmezettséggel figyelte a testvérét és az előttük lévő bőrtáskát. – Jól van, most add ide a csomagot, aztán engedd előre Henrit, utána pedig te is gyere, de fordulj meg, háttal lefelé – folytatta az utasítást.

Nem így tervezték a hazautat, de Sophie még így is örült, hogy felpréselődhettek az utolsó személyvonatok egyikére. Ülőhely azonban már nem mindegyiküknek jutott, a fiúk felváltva bújtak az anyjuk ölébe. Miután Willi is földet ért, a két, máskor magát olyan nagynak képzelő fiúcska jobbról és balról belekapaszkodott anyjuk selyemruhájának fodraiba. Nyűgösek voltak, fáradtak és felettébb éhesek. A tengerparti nyaralás gondtalan napjait bepiszkította az utazás gyötrelme.

A hamburgi főpályaudvar hatalmas üvegkupolája alatt valósággal megrekedt a fojtogató, kora augusztusi hőség. A levegőben szénfüst, fülledt izzadság és a katonai dohány karcos szaga keveredett. Az ikrek tágra nyílt, rémült szemmel meredtek a körülöttük örvénylő, arctalan tömegre. Posztóruhák, menetelő csizmák és virágokkal teletűzdelt puskacsövek erdeje vette őket körül. Valahol egy rezesbanda egy indulót játszott, de a dallamot elnyomta a vezényszavak, a csikorgó kerekek és a búcsúzkodó asszonyok hangzavara. Sophie kétségbeesetten hordozta körbe a tekintetét, de hiába kereste a megszokott, piros sapkás hordárokat, egyelőre senki nem sietett a segítségére. A régi rend egyetlen hétvége alatt szertefoszlott. De legalább nem volt nehéz a csomagja; a drága, monogramos utazóládáik a sylti állomás peronján maradtak. Mindent hátra kellett hagyniuk a porban, mert a felbőszült, hazajutni próbáló nyaralók tömege és a kíméletlen katonai menetrend csak azt engedte fel a zsúfolt kocsikba, amit az utas elbírt a saját két kezében. Már bánta, hogy nem volt erőszakosabb Najumát illetően, a társaságában minden bizonnyal jobban viselte volna az elmúlt napok tortúráját. De most nem volt itt se Najuma, se senki a családból, egyedül kellett cselekednie. Még egyszer ráparancsolt a fiaira, hogy egy pillanatra se engedjék el a ruháját. A kezüket a nagy táska miatt nem tudta megfogni, bíznia kellett benne, hogy továbbra is szót fogadnak a megszeppent fiúk.

Hirtelen egy sietős léptekkel menetelő tizedes durván a vállának ütközött, mire Sophie megingott, Henri pedig el is esett. A férfi hátra sem nézett, csak beolvadt a szürke egyenruhák tengerébe. Sophie dühösen utánakiáltott, hogy mégis mit képzel, hogy bánik egy úrinő családjával, de csak egy fogatlan öregasszony éles, keserű kacagását kapta válaszul. Sophie ebben a pillanatban megértette, hogy hiába van tele a retikülje ropogós márkával, ezen a peronon ő is csak egy az ezer kiszolgáltatott nő és anya közül.

Mélyet sóhajtott, megigazította a félrecsúszott, porlepte kalapját, és odaadta az utazótáskát a láthatóan nincstelen asszonynak, majd lehajolt, és mindkét gyermeke kezét szorosan a sajátjába zárta.

– Gyertek – szólalt meg határozottan. – Nincs semmi baj, hazamegyünk.

Sophie élete az elmúlt néhány esztendőben hatalmas fordulatot vett. Sokáig gyászolta Sebastiant, és a férjével eltemetett múltját is. Fridán, Najumán és Katicán kívül soha senkinek nem beszélt arról, hogy mennyi sérelem érte a mérgező kapcsolatában. S talán előttük sem nyílt volna meg, ha nem érik olykor tetten a fájdalmában. Szégyellte magát, igen, annak ellenére, hogy ő volt az áldozat: szégyellte magát. A naivságát? Vagy a görcsös ragaszkodást, hogy minden megaláztatás ellenére sem volt képes elengedni azt az életet? A külvilág megbélyegzésétől tartott, vagy attól, hogy a fiai apa nélkül nőnek fel? Vagy ami még rosszabb, anya nélkül, ha a férje veszi át a gyeplőt? És aztán ott volt még valami, ami még ennyi idő után is megrémisztette: lehetséges, hogy minden aljas húzása ellenére még mindig maradt benne szeretet a férje iránt. Gyűlölte, és mégis valamilyen, számára is megmagyarázhatatlan módon szerette is őt? Látta benne a maga módján igyekvő apát? Még emlékezett a fiúra, akinek az oldalán egyidőben megtalálni vélte a boldogságot? Sebastian halála sokként érte, de tulajdonképpen ez a fajta elválás volt számára az egyetlen esély, hogy megtalálja önmagát. A családban soha egyetlen szóval sem említette a sebeit, hagyta, hogy mindenki úgy emlékezzen Sebastian Hochfeldre, ahogy az a legjobb az illetőnek. Mit ért volna a vádaskodással? Ha hisznek neki, csak fájdalmat okoz a hátrahagyottaknak, ha pedig nem, akkor saját magának és a fiainak okoz egy újabb nyomorult helyzetet. Miért kellene a múltat bolygatni, amikor épp elég nehézséggel riogat a jelen?

Nehezen kaptak kocsit. A gyerekek azonnal elszenderedtek, csak akkor kezdtek pislogni, amikor a villa kapuján befordultak, és a felhajtó vastag kavicsszőnyegén hangosan, ropogva gördültek a kerekek. Sophie kifizette a kocsist – bőkezűen, hiszen ki tudja, meddig ér még valamit az apró –, majd a két, kimerültségtől támolygó fiúval a faragott tölgyfa ajtóhoz lépett.

Luise már ott állt a küszöbön; lélekszakadva szaladt ki a konyhából, amikor meghallotta a kertből beszűrődő hangokat.

– Te szent ég, te atyavilág! – csapta össze a kezét, magához ölelve a fiatalurakat.

Beléptek az előcsarnok hűvös, márványkockás félhomályába, s a kinti világ zúgása mintha egyetlen pillanat alatt elnémult volna. A házban csend volt. Az a fajta mozdulatlan, liliomillatú, békebeli csend, amelyről Sophie az elmúlt napok pokoljárása után már el is felejtette, hogy egyáltalán létezik.

Luise, aki egy ideje már náluk szolgált, néhány pillanat után elengedte Henriéket, a tekintete csak most siklott végig az úrnője olajfoltos, megtépázott selyemruháján és a maszatos arcú, kócosan hunyorgó fiúkon.

– Nagyságos asszonyom…, hát megérkeztek! – csuklott el a hangja, miközben fél szemmel az utazóládákat kutatta. – És a csomagok?

Sophie nem válaszolt azonnal. Csak állt a tökéletesen elrendezett térben, és érezte, ahogy az addig görcsösen fegyelmezett, feszes tartása hirtelen semmivé foszlik. A pályaudvaron még erős volt, harcolt a koldusasszonnyal és a tizedessel, de most, a saját otthona biztonságában egy pillanatra megadta magát. Willi úgy, ahogy volt, csutakosan nekidőlt az előszobafal kárpitjának, de most senki nem szólt rá, mint ahogy a csukladozó bőgésbe kezdett kis Henrire sem, hogy hagyja abba, hisz a sírás csak kislányoknak való.

Sophie leereszkedett a hűvös kőpadlóra, mit sem törődve azzal, hogy még inkább elnyűvi a drága anyagot, majd magához húzta a fiait. Az arcát a hajukba fúrta, mélyen magába szippantva a sós tenger, a vonaton rájuk tapadt korom és a szeretet keverékének a szagát.

– Engedj nekik fürdőt, Luise. Forrót. És a hajukat is mosd meg – kérte a padlón kuporogva, miközben a hangja még mindig egy kicsit remegett.

Aztán lassan felegyenesedett. Miközben fiait a széles lépcsősor felé terelte, végignézett a falakon függő ősök portréin, a vadásztrófeákon, a drága kristálycsilláron, a sárgaréz kilincseken. Nyugtalanító érzés kerítette hatalmába: lehet, hogy a vastag ajtón túl a világ visszavonhatatlanul megváltozott. És lehet, hogy ez a változás előbb-utóbb ide, a Hochfeld-villa falai közé is be fog szivárogni.

Amíg Luise lecsutakolta az ikreket, ő is megfürdött a hálóhoz tartozó fürdőben, átöltözött, rendbe tette magát. Jólesett tiszta ruhába bújnia, magára fújni egy kis jázminillatot. A fésülködőasztal tükréből tulajdonképpen ugyanaz a fiatalasszony nézett vissza rá, csak a tekintetébe tolakodott be némi aggodalom.

Vajon hol lehet a ház többi lakója? Florian, Hannah, a kis Cecil, Tante Emma és az apósa? Annyira magával volt elfoglalva, hogy nem is kérdezett utánuk. Vagy itthon lennének, csak nem hallották az érkezőket? A tegnapi telefonban még esti érkezést emlegetett, nem sejthette, hogy egy úriember tisztességből átadja a reggeli szerelvényre a helyét. Florian persze felajánlotta, hogy kocsit küldet értük, vagy maga indul útnak, de az utakon kialakult káosz miatt el kellett vetniük az ötletet.

Egy bő fél óra múlva lement a földszintre, hogy megkérdezze a többiek hollétéről a személyzetet, és kérje az ebéd tálalását, mielőtt magával rántaná őket az éhhalál. Ez utóbbit a kis Wilhelm ismételgette a vonaton, némi színpadi túlzással. Valóban nem volt idejük reggelizni, és az érkezés nagy izgalmában elfelejtette megkérni Luisét, hogy legalább egy kekszet nyomjon a gyerekek kezébe a nagy tisztálkodás előtt. De talán az ő figyelmeztetése nélkül is megoldódott a probléma. Luise érti a dolgát, a fiúk meg értik a módját, hogy hangot adjanak a vágyaiknak.