© Baráth Viktória, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla, Fehér Zsanett

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-80-6

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Igazság 1–3., 2018–2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített újrakiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! – Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

Szabadon 1–2., 2021–2022

Bűnösök közt, 2022

Ártatlanok, 2023

A fogság gyönyöre (A főnök 1. – bővített újrakiadás), 2024

Egy év Provence-ban, 2024

A szolgálólány, 2024

A múlt kísértése (A főnök 2. – bővített újrakiadás), 2024

A szerencse ígérete (A főnök 3.), 2025

Szerelem és más hazugságok, 2025

KEDVES OLVASÓK!

Az ünnepekhez közeledve mindannyian keressük azt a meghittséget, amely a gyermeki várakozásból, a fények melegéből és a történetek erejéből fakad. A karácsony különleges időszak: egyszerre ad lehetőséget a megpihenésre, az elmélyülésre és a kapcsolódásra – egymáshoz és önmagunkhoz is.

Ebben a könyvben az eddig megjelent regényeimhez írt karácsonyi novellákat gyűjtöttem össze, hogy újra találkozhassatok azokkal a szereplőkkel, akiket már ismerősként köszöntötök (vagy épp most találkoztok velük először). Nekem mindig nagy öröm visszatérni hozzájuk, és remélem, nektek is ugyanilyen érzés lesz újra találkozni velük. Olyan történetek ezek, amelyek közelebb hozzák az olvasókhoz a szívemnek kedves regények világát, miközben új oldalát is megmutatják egy-egy szereplőnek. A következő oldalak a szeretet, a remény és a megújulás pillanatait idézik meg – olykor könnyedebb, mosolyt csalogató hangulatban, máskor mélyebb, elgondolkodtatóbb árnyalatokkal.

A karácsonyban van valami megfoghatatlan varázs: a csendes pillanatok, a fények melege, a nosztalgia és a várakozás hangulata. Ezekben a novellákban igyekeztem megragadni mindazt, amit számomra az ünnep jelent: a szeretetet, a megbékélést, és persze azt a fajta apró csodát, amelyet csak ilyenkor érzünk igazán.

Ez a kötet nem csupán kiegészítése a regényeimnek, hanem ajándék is tőlem nektek. Ajándék, hogy együtt tölthessünk néhány órát az ünnepi készülődés közepette, amikor talán jólesik megállni egy pillanatra, bekuckózni egy meleg pokróc alá, és elmerülni a havas táj, a karácsonyfa és az emberi kapcsolatok világában.

Kívánom, hogy ezek a novellák hozzanak nektek mosolyt, békét és talán egy-egy könnycseppet is, mert mindezek együtt adják meg az ünnep igazi szépségét. Engedjétek, hogy a szavak átmelegítsék a szíveteket, és egy kicsit meghosszabbítsák a karácsony varázsát.

Fogadjátok szeretettel:

Viki

Tánc Edinburgh-ban

– ELSŐ TÁNC –

Képtelen vagyok megszokni a repülést. A gyomrom minden egyes alkalommal liftezik, amikor fel- és leszállunk, utána pedig még órákon keresztül rosszul vagyok. Mégsem mondhattam le ezt az utat, bármennyire is púp a hátamon, mert megígértem, hogy itt leszek, és részt veszek a karácsonyi díszelőadáson. Igaz, Seannak tettem ígéretet, de amikor megtudtam, hogy ki lesz a másik főszereplő… Valamiért azt éreztem, hogy nem hagyhatom ki ezt az alkalmat, hiába fáj még mindig, ha látom vagy beszélünk. A szívem mindig apró darabokra törik, de ezt neki nem mutathatom ki, elvégre is túl vagyok már rajta, hivatalosan két éve. Megpróbáltuk, nem ment. Túl sok minden történt köztünk, én pedig nehezen tudok felejteni. Akárhányszor ránéztem, mindig eszembe jutottak azok a hazugságok és titkok, amelyek régebben is közénk álltak. Most sem kellett volna eljönnöm, mert csak újra és újra beleszaladok abba a hibába, amit már annyiszor elkövettem a múltban, mégsem tudom távol tartani magam tőle. Ezt persze ő nem tudhatja, és kínosan ügyelek rá, hogy még véletlenül se derüljön ki számára. Csakis az a fontos, hogy a My fair lady ünnepi előadása kifogástalanul sikerüljön, mert Sean megérdemli, hogy a legjobbat nyújtsam.

Amikor megérkezem a reptérre, a taxim már vár. A belvárosban foglaltam szobát, hogy közel legyek a színházhoz, és ne kelljen sok időt utazással töltenem. Minden figyelmemet a próbákra szeretném fordítani, és talán így kellőképpen távol leszek Owentől. Ha jól tudom, valahol a külvárosban élnek, tehát még véletlenül sem fogok összefutni vele a színházon kívül.

A kocsiban ülve az ablakhoz nyomom a homlokom, úgy kémlelem azt a téli csodavilágot, amibe csöppentem. A karácsonyi dekoráció minden évben megmelengeti a szívemet, ilyenkor egészen más színben látom a világot. A kanyargós utcákon a kockakövek nedvesen csillognak a karácsonyi fényektől, amelyek arany, vörös és zöld színekben ragyognak. A kastély a magasban áll, komor és hatalmas, mégis ünnepélyes, és amikor elhaladunk a karácsonyi vásáros bódék mellett, kedvem lenne kipattanni a taxiból, hogy felhörpintsek egy jó adag forró csokoládét, egy csipet fahéjjal megszórva. Talán majd erre is sort kerítek az itt töltött napok alatt, most azonban más feladat vár rám. Le akarok pakolni, pihenni egy keveset, hogy reggel újult erővel vághassak bele az első próbába.

Nem tartok attól, hogy nem fogom tudni átadni magam a szerepnek, hiszen évekig játszottam Elizát, szinte már a véremben lüktet a szöveg és a zene. Kisebb változtatások lehetnek ahhoz képest, ahogyan eddig adtuk elő, de a lényegen nem változtatunk. Mégis, szeretném a legjobb formámat hozni a színpadon, nemcsak magam miatt, hanem Sean kedvéért is. Számára nagyon fontos ez a darab és a színház, úgyhogy nem hagyhatom cserben.

Ahogy a hotelhez érünk, az első hópelyhek puhán hullanak a kabátomra, én pedig besietek a szállodába. Érzem, hogy itt, ebben a kőből és fényből épült városban, valami meg fog változni bennem. Sokat utaztam mostanában, de ahogy megérkeztem Edinburgh-ba, rögtön tudtam, hogy ez a hely más, mint a többi. Még sosem jártam itt, mégis olyan, mintha hazaértem volna.

A modern berendezésű hotelben nincs tömeg, ami érthető is, hiszen nem egy nagy szállodaláncról van szó. A recepciós kedvesen mosolyogva köszönt. Leteszem magam mellé a bőröndömet, és viszonzom a köszönést.

– Üdv! Zoey Nichols névre foglaltam szobát.

A fiatal lány keresni kezdi a nevem a monitoron, de a homloka közben egyre sűrűbb ráncokba szalad.

– Valami gond van? – kérdezem aggódva.

– Itt az áll, hogy lemondta a foglalását – közli.

– Ez nem valószínű, mivel itt vagyok.

Nem értem, hogy mi történhetett. Csakis rendszerhibáról lehet szó, mert én biztosan nem mondtam le a szobámat.

– Sajnálom, de itt az áll, hogy a vendég törölte a foglalást – magyarázza.

– Márpedig én nem töröltem! – emelem fel a hangomat. – Ha lenne szíves még egyszer megnézni…

– Megnéztem, többször. Nincs foglalása.

Oké, nem vitatkozom vele. Jártam már így korábban is… Nem esem pánikba, meg fogom oldani. Tudom, hogy sokkal drágább a tartózkodás a beeső vendégeknek, de csupán néhány éjszakáról van szó, amit igazán ki lehet bírni.

– Akkor csak kérnék egy szobát – mondom, miközben nagyokat fújtatva keresem elő a pénztárcámat.

– Attól tartok, hogy telt házunk van – jelenti ki. – Az ünnepek miatt az egész városban nagyon nehéz ilyenkor szabad szobát találni…

Látszik rajta, hogy tényleg sajnálja, ezért hiába is üvöltöznék vele, az semmit sem oldana meg. Fáradt vagyok, éhes, nyűgös, és csak arra vágyom, hogy végre pihenhessek.

– Tud ajánlani olyan hotelt, ahol próbálkozhatnék? – kérdezem, bár már sejtem a válaszát.

– Sajnálom… – rázza a fejét.

Gyönyörű! El sem hiszem, hogy már megint megtörténik ez, és pont velem! Semmi kedvem ehhez a hajcihőhöz, de meg kell oldanom, hogy legyen szállásom a következő hétre.

Elköszönök, majd feldúltan kisétálok a szálloda elé, és előkeresem a mobilomat. Gondolkodás nélkül hívom fel Seant, hogy segítsen, elvégre is ő hívott ide, de amikor végre kicsöng, rögtön foglaltat is jelez, mintha kinyomott volna. Megírom neki üzenetben, hogy miért kerestem, hátha arra tud válaszolni.

„Elrontották a foglalásom. Kellene egy hely, ahol tudok aludni, legalább ma éjszaka.”

A válasz nem sokat várat magára.

„Máris intézkedem!”

Bármit is csinál most, biztosan beletelik egy kis időbe, mire ideér értem, ezért elindulok gyalog, hátha találok egy kávézót vagy éttermet, ahová beülhetnék a zord hideg elől. Szerencsére egy saroknyira rálelek egy kocsmára. Ha már hideg és sötét van, legalább egy ital jól fog esni. Vagy kettő.

A bőrpadok és a sakktábla mintájú asztalok a Londonban töltött időszakomra emlékeztetnek. Imádtam az ottani pubokba járni, és úgy tűnik, ez itt sem lesz másként. Főleg, hogy ez a hely egészen közel van a színházhoz. Azt már megtanultam, hogy a társulathoz mindig egy kellemes, próba utáni sörözéssel lehet közelebb kerülni, úgyhogy el is határozom, hogy az első alkalom után meghívok ide mindenkit egy italra. Ki tudja, talán épp ez a törzshelyük.

Megírom Seannak, hol vagyok, majd rendelek magamnak egy korsóval a csapos által ajánlott sörből. Mindenki barátságos, senki sem néz ki innen, ezért kellemesen elüldögélek egy ablak melletti asztalnál. Nem szeretném a nyakamba venni a várost, de talán Sean tud abban segíteni, hogy hol érdemes szoba után kutatnom, és addig is meg tudok kicsit pihenni a hosszú út után.

Az ablakon túl az utca lámpafényei egyre erősebben tükröződnek a nedves aszfalton, miközben a kocsmában a háttérzene halk beszélgetésekkel keveredik. A sör lassan átmelegít, ahogy magamban próbálom rendezni a gondolataimat. Furcsa, hogy a leghétköznapibb helyeken is képes békét találni az ember, ha elég nyitott rá.

Néhányan a bárpultnál nevetgélnek, valaki a sarokban újságot olvas, az egyik asztalnál pedig egy társaság éppen egy kvízjátékba merül. Egy pillanatra azon kapom magam, hogy önkéntelenül is elmosolyodom: mintha az idegen létből hirtelen részese lennék valami ismerősnek és közösnek.

– Zoey!

A nevem hallatára felkapom a fejem. A másodperc töredéke csupán, amíg átfut az agyamon, hogy bizonyára Sean érkezett meg, de aztán rögtön leesik, hogy ez a hang nem hozzá tartozik. Viszont ugyanolyan jól ismerem, sőt…

– Te mit keresel itt? – kérdezem a homlokomat ráncolva, amikor felnézek Owenre.

Rég láttam őt utoljára, talán fél éve, de semmit sem változott. Az arcát tarkító ráncok talán kicsit mélyebbek lettek az idő múlásával, de a vonásai és a tekintete ugyanaz maradt.

– Én is örülök, hogy látlak – bólint.

– Én nem ezt mondtam – tiltakozom, mire nagyot fújtat.

Nem, nem fogom megkönnyíteni a helyzetét. Ő sem tette legutóbb, amikor összetörte a szívemet.

– Sean küldött. A színházban ragadt, de megkért, hogy vigyelek el a szállásodra.

– Ennyi erővel taxit is hívhattam volna – morgom, majd magamhoz veszem a bőröndömet, és egy húzásra kiiszom a maradék sört a korsóból.

Owen szeme kikerekedik a mozdulatra.

– Úgy látom, semmit sem változtál – jegyzi meg.

Én viszont nem foglalkozom vele. Kihúzom a bőröndömet az utcára, ahol egy fekete színű autó áll közvetlenül a kocsma előtt. Kinyitja nekem az ajtót, de én vonakodom attól, hogy beszálljak. Nem szívesen maradok vele kettesben.

– Mi a baj? – kérdezi.

– Messze van a hotel?

– Körülbelül húsz perc kocsival.

Az nem annyira vészes, bár nem tudom, hogyan fogok onnan bejárni mindennap a színházba.

– Az elég messze van.

– Emiatt ne aggódj! Seannal mindent kitaláltunk. Most az a lényeg, hogy lesz hol aludnod, a többit bízd ránk!

Bízzam rá? Semmit se bíznék rá. Még a kocsiba se szívesen szállok be mellé, nemhogy az egész itt tartózkodásomat ő intézze! De ezt neki most nem kell tudnia. Majd ha odaértünk a szállodába, és már látom, hogy honnan kell bejönnöm a városba, keresek egy olyan megoldást, amivel kikerülhetem a felesleges találkozást. Csak és kizárólag a színházban akarom őt látni, sehol máshol.

Furcsa érzés, hogy az anyósülés a másik oldalon van, mint ahogy eddig megszoktam, ezért kicsit összezavarodom a beszállásnál, de Owen nem teszi szóvá az ügyetlenkedésemet. Jól is teszi! Ha csak egy rossz szót is szólna, tudja nagyon jól, hogy mit kapna a nyakába…

Lassan elhagyjuk a belvárost, a házak egyre ritkulnak. Sokkal családiasabb, kertvárosiasabb kerületben utazunk, ahol már csak kisebb fogadókat látok az utak szélén. Nem lenne csoda, ha csak egy ilyen helyen találtak volna számomra szállást, ha már az egész várost ellepték a turisták és a családlátogatóba érkező rokonok.

Igyekszem a tájra figyelni, de képtelen vagyok kizárni, hogy újra kettesben vagyunk. Megfogadtam, hogy nem kerülök hozzá ennyire közel, most mégis itt van, és belőlem előtörnek az emlékek. Eddig csak a fájdalomra tudtam gondolni, amit nekem okozott, most viszont, hogy csak néhány centi választ el tőle, már egészen más érzések járják át a testemet. Felötlenek bennem a szép idők, amikor minden rendben volt köztünk. Amikor boldog voltam mellette, a karjaiban, és biztonságban éreztem magam. Amikor nem volt olyan perc, hogy ne rá gondoltam volna, és arra, hogy meg akarom csókolni, hozzá akarok érni… De azok az idők elmúltak, és nekem tovább kell lépnem. Nem ragadhatok Owen árnyékában, mert ha túl sok időt töltök vele, akkor sosem tudok majd szabadulni az emlékétől.

A téglaházak sorát felváltják a hófödte mezők és dombok. A csend súlya ránk telepszik. Kinézek az ablakon, mintha a tájban keresném a menekülést attól, ami itt fortyog bennem. Owen néha oldalra pillant, mintha mondani akarna valamit, de végül csak megrázza a fejét, és visszafordul az úthoz. Érzem, hogy ő is feszült, talán ugyanazok az emlékek keringenek a fejében, amik most engem fojtogatnak.

A kezem ökölbe szorul az ölemben, próbálok nyugalmat erőltetni magamra, de minél messzebb kerülünk a város zajától, annál közelebb érzem magam ahhoz a ponthoz, ahol már nem tudom tovább elrejteni a kavargó érzelmeket.

– Messze vagyunk még? – kérdezem, holott nem olyan rég tettem fel ugyanezt a kérdést.

– Mindjárt ott vagyunk – érkezik a válasz.

Kicsit furcsa, hogy a semmi közepén kocsikázunk, miközben azt mondja, nemsokára odaérünk. Talán egy szomszédos kisvárosban találtak csak szállást nekem. Talán egy kieső kis fogadóban volt már csak szabad szoba. A távolban felsejlik egy fasor, amely egy ódon kastélyhoz vezet.

– A kastély után van még a szállásom?

– Pontosan ott – biccent a fejével.

Ezt nem igazán értem, de nem is akarok tovább kérdezősködni. Csak figyelem az utat, és ahogy elhaladunk egy tehéncsorda mellett, Owen lassítani kezd. Jobbra fordul, rá egy köves útra, amely egy régi, kőből kirakott boltív alatt vezet át, kovácsoltvas kapuszárnyakkal. A kerítésen szintén vasból áll egy felirat, de az idő nem kímélte a betűit, mire el tudnám olvasni, már el is hajtottunk mellette. A fák behajolnak fölénk, mintha egy zöld barlangban kocsikáznánk. Romantikus hely, ha nem ilyen körülmények között lennénk itt… Nem, erre még gondolnom sem szabad. Szakítottunk, vége, köztünk soha többé nem lehet semmi, maximum a színpadon. Mert ott baromi jók vagyunk együtt! De az életben mindig közbejön valami.

A fák lombjai kinyílnak, előttem pedig kitárul a látvány, ahogy a szívem kihagy egy ütemet. A szürke kőfalak olyan magasra nyúlnak, mintha az eget próbálnák megtámasztani, a tornyok teteje pedig elbújik a ködben. A falakat futónövények ölelik, mélyzöld és barnás árnyalatokban, mintha az idő maga is rájuk telepedett volna. Mégis élőnek tűnik. Az ablakok mögött halvány fények pislákolnak, néhol karácsonyi díszek ragyognak, hogy megtörjék a sötétséget. A vaskapu mellett friss keréknyomok látszanak a hóban, és a kéményekből vékony füst száll fel. Furcsa egy hotel ez. Az első gondolatom rögtön az, hogy ezt a helyet én nem engedhetem meg magamnak. Túl drágának tűnik, és bár jó fizetést kapok, mégsem keresek annyit, hogy megérje egy ilyen helyen éjszakáznom.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet itt lennem – közlöm.

– Jobb helyen nem is lehetnél – érkezik a válasz Owentől.

Sejtettem, hogy előkelő a hotel, de most már azt érzem, hogy valamiféle exkluzív szálláshely, ami csak a kiváltságosoknak jár. Én pedig nem vagyok az. Owennel viszont a lehető legkevesebbet akarok kommunikálni, ezért megvárom, hogy itt hagyjon, majd egyedül lemondom a szobámat, és keresek egy másik szobát magamnak a városban.

A hatalmas, fa bejárati ajtó kinyílik, amint leparkolunk előtte. Egy elegáns, ősz hajú nő lép ki rajta, magas sarkú csizmában, hosszú ruhában, vállát pedig egy kötött pléd védi a hideg széltől. Vajon ő is vendég lehet? Vagy itt dolgozik? A kisimult arcáról inkább az első verzióra következtetek.

Amíg én igyekszem felmérni a terepet, addig Owen már el is indul a bejárat felé, én pedig megpróbálom követni. De ahelyett, hogy bemenne az ajtón, megáll a nő előtt.

– Zoey – fordul felém –, bemutatom neked Fiona MacClay-t. Anya, ő Zoey Nichols.

A lábam a földbe gyökerezik, amikor leesik, hogy mit is mondott. Az anyja? Akkor ez…

– Örülök, hogy megismerhetlek!

Mrs. MacClay hozzám lép, és ad két puszit az arcomra, én viszont hirtelen azt sem tudom, hogyan reagáljak. Szinte lemerevedek, amiről nem csak a hideg tehet. Owen mellettem terem a csomagjaimmal, az anyukája pedig belém karol.

– Gyere, mert a végén még megfagysz idekint!

Kedvesen tessékel be az ajtón, én viszont visszapillantok Owenre. Legszívesebben kérdőre vonnám, hiszen nem erről volt szó! Miért hozott ide? Miért mutat be az anyjának? És ha ez mind tényleg igaz, amit látok, akkor ő itt él? Egy kastélyban?

Annyi kérdésem lenne, de nem akarom kellemetlen helyzetbe hozni magamat. Inkább mosolygok, amíg beljebb sétálunk a házba. Ahogy átlépem a küszöböt, egy tágas, márványlapokkal kirakott előtér fogad, amit meleg, narancsos fény áraszt el a kristálycsillárról. A falakon nagy, aranykeretes festmények sorakoznak: elegáns portrék, régi családi nyaralások emlékei, és egy, amelyen a fiatal Owen áll egy fehér lóval. Fiatalon és délcegen, mint valami romantikus regényből előbukkanó hősszerelmes. Akár vicces is lehetne, rendesen ki tudnám figurázni a megjelenését, ebbe a környezetbe azonban annyira jól passzol, hogy már-már tetszik.

A levegőben friss sütemény- és citrusillat kering. Zavaromban ösztönösen a csomagjaim után nyúlok, de Owen megelőz, és határozott mozdulattal veszi át őket. Mrs. MacClay egy keskeny lépcső felé int, amely a galériára vezet.

– Gyertek, készíttettem egy kis teát és friss pogácsát – mondja, hangjában őszinte lelkesedéssel. – Zoey, remélem, szereted a narancslekvárt, mert az a kedvencem.

Ahogy lassan követem őket az árnyas folyosón, próbálok megnyugodni. Kettesben kell maradnom Owennel, hogy tisztázzam a helyzetet. Nem akarok tiszteletlen lenni az édesanyjával, ezért nem előtte akadok ki. Majd csak akkor, ha valamit hozzávághatok Owen fejéhez.

– Hosszú utad volt? – kérdezi Mrs. MacClay.

– Eléggé.

– Biztosan elfáradtál. A tea előtt megmutatom a szobádat, hogy egy kicsit rendbe tudd szedni magad.

Végignézek magamon. A szavaiból úgy érzem, szükségem van arra, hogy felfrissítsem magam, de valójában nem tudom, mire értette az előzőt. Én mindig így nézek ki!

Mrs. MacClay megáll egy ajtó előtt, amelynek kilincsét finoman lenyomja. A szoba tágas, világos, az ablakból a kertre látni, ahol a hó lassan belepi a szobrokat és a formás bokrokat. Az ágyon vastag, mintás pléd, az asztalon egy kristályváza illatos tulipánokkal.

– Érezd magad otthon, ameddig csak szeretnéd! – mondja Mrs. MacClay kedvesen.

Köszönet helyett csak egy bólintásra futja kislányos zavaromban. A telefon csengése szakítja félbe a beszélgetésünket, mire Mrs. MacClay elnézést kér, és elsiet a folyosón. Egyszer még utánapillantok, majd becsukom a szoba ajtaját, hogy kettesben maradjak Owennel. Először átfut az agyamon, hogy ez a hatalmas, puha ágy mi mindenre lehetne jó, de aztán eszembe jut, hogy miért is akarok vele beszélni.

– Ez mégis mi a tököm?! – esem neki.

Higgadtan teszi le a bőröndömet az ágy mellé.

– Karácsony előtt már szinte lehetetlen szabad szobát találni – magyarázza. – Sean megkért, hogy oldjuk meg ezt a problémát, és ez volt a legkézenfekvőbb.

– Kinek? – vágok vissza.

– Csak jót akartam! – tárja szét a karjait. – Itt van hely, ingyen van, és nem kell azon izgulnod, hogy oldod meg a bejutást, mert el tudlak vinni a próbákra.

– Pont ez a bajom! – horkantom.

– Mi?

– Épp elég időt fogunk együtt tölteni a színpadon, nem akarok még a szabadidőmben is veled lenni. Arról nem beszélve, hogy az együttélés egy intim kapcsolat, én pedig nem akarok ennyire intim helyzetbe kerülni veled.

Lassan közelebb lép hozzám, de a tekintetét nem szakítja el tőlem. Hirtelen mintha kevesebb lenne a levegő a szobában. Nagyot nyelek, miközben elém áll, és egyenesen a szemembe néz.

– Ismerlek már jó ideje – mondja halkan. – Tudom, hogy a reggeli kávédat még kócosan, pizsamában szereted meginni. És hogy zuhanyzás közben énekelsz. Láttalak már mindenféle helyzetben és pozícióban. Szóval nekem nem tudsz olyat mutatni, ami ennél intimebb lenne.

Az emlékek forró lávaként törnek fel belőlem, és égetik a szívemet. A világon senki más nem ismer jobban, mint ő. Talán nem is attól félek, hogy vele kell lennem. Attól tartok, nem vagyok elég erős, hogy ellenálljak neki.

Az ajtón kopognak, én pedig észhez térek. Teszek egy lépést hátra, mielőtt még félreérthető lenne a helyzet.

– Igen? – szólok ki.

Egy fiatal, sötét hajú lány dugja be a fejét az ajtón.

– Miss Nichols – köszönt –, üdvözlöm a MacClay-birtokon! Luisa vagyok, és ha bármire szüksége van, keressen bátran!

Szobalányuk van? Most komolyan? Hirtelen szóhoz sem jutok.

– Köszönöm – habogom.

Valójában fogalmam sincs, mire lehetne szükségem, hiszen úgy tűnik, minden luxussal elhalmoznak. Egy hotel sem lehet ennél exkluzívabb. Luisa biccent, majd távozik, és újra magunkra hagy Owennel.

– Miért nem mondtad eddig, hogy egy kastélyban laksz? – vetem a szemére.

– Nem szoktam ezzel kérkedni – vonja meg a vállát.

– Te mindennel kérkedsz! – hunyorgok rá. – Pont ezzel ne tetted volna?

Az ablakhoz sétálok, és kitekintek rajta a havas tájra. A dombok ölelése olyan, mintha egy nagy, fehér paplanba takarnának. Ennél karácsonyibb hangulatom már nem is lehetne.

– Meséltem, hogy a családom tehetős – kezd bele Owen. – Ahogy azt is, hogy nagy múlttal rendelkezünk Edinburgh-ban.

– Abból még nem az következik, hogy úgy éltek, mint az Outlanderben. Én…

Nagyot sóhajtok, mire Owen közelebb lép hozzám.

– Mi az, nem tetszik a hely?

– Dehogynem! Egyszerűen csodálatos, de én nem vagyok idevaló. Az anyukád is olyan, mintha egy kosztümös filmből lépett volna ki, elegáns és jólnevelt, miközben én…

– Pontosan olyan vagy, aki idevaló – mosolyog rám Owen. – Ismersz engem, én sem vagyok más vagy különb nálad. Sőt… Szóval emiatt ne aggódj, senki nem fogja kikérdezni tőled az illemszabályokat.

Ez azért megnyugtató. Azonban van még valami, ami aggaszt.

– És mi a helyzet… Velünk?

A homlokát ráncolva néz vissza rám.

– Mi lenne? – kérdezi.

– Hát csak… – keresem a szavakat. – Nem épp szépen váltunk el legutóbb…

Eszembe jut az a csúnya veszekedés, amikor minden sérelmemet a fejéhez vágtam. Talán túl szigorú voltam vele, de az a lényegen nem változtat. Megbántott, többször is, épp ezért nem működött köztünk a dolog, hiába is próbálkoztunk.

Owen lesüti a szemét, és elgondolkodik, mielőtt kinyitná a száját.

– Az már régen volt, azóta sok minden történt. Ha neked is rendben van, maradhatunk barátok.

Nagyot horkantok.

– Az eddig sose ment nekünk.

– Jogos – mosolyodik el a fejét csóválva. – Akkor… Nem is tudom. Csak két ismerős, akiknek közös a múltja.

Érzem, hogy bennem is megmozdul valami, egy halvány nosztalgia, talán némi szomorúság is. Az együtt töltött évek emlékei szinte tapinthatóak a csöndben, és bár tudom, hogy nem lehet visszafordulni, valahol megnyugtató, hogy van még köztünk valamiféle kapcsolódás.

– Lehet, hogy ennyi az egész – mondom halkan. – Két ember, akik ismerik egymást, de már nem kapaszkodnak a régi álmokba.

Owen bólint, mintha ő is érezné, mennyire törékeny ez az új egyensúly.

– Azért – teszi hozzá óvatosan –, néha még gondolok arra, milyen lenne, ha másképp alakul köztünk. Mert amikor együtt voltunk…

– Az csodás volt – fejezem be helyette a mondatot.

Egy pillanatra megállunk, szinte még a lélegzetünk is szinkronba kerül. Most, ebben a percben csak a szép emlékeket látom magam előtt, még ha tudom is, mennyi fájdalmat okozott nekem. Ha ránézek, az arcára, a hajára, az álla vonalára, megrohamoznak az együtt töltött boldog percek képei. Igen, van ott még valami. Még mindig érzem, amit akkor, de most már érettebb vagyok, és nem futnék bele egy olyan kapcsolatba, ami a vesztembe visz. Kivéve, ha… Nem. Nem fogok belemenni még egy éjszakára sem, hiába vágyom arra, hogy újra a karjaiban legyek.

– Akkor – köszörülöm meg a torkom, miközben hátrébb lépek tőle – holnap próba?

– Igen. Sean mindennap próbálni szeretne, hogy karácsonykor ne kelljen bemennünk, és utána az előadás zavartalanul menjen. El tudlak vinni a színházba, ha gondolod, úgyis egyszerre kell mennünk.

– Az jó lenne, köszönöm.

A beszélgetésünket újra kopogás szakítja félbe, majd Luisa néz be ismét.

– Elnézést, de Mrs. MacClay üzeni, hogy ki fog hűlni a tea.

– Máris megyünk! – válaszolja Owen, majd visszafordul hozzám. – Gyere, megmutatom, hol van a szalon.

A szalon? Te jó ég, hova kerültem?

A kastély többi része még impozánsabb, mint amennyit eddig láttam belőle. Ahogy Owen elindul mellettem, érzem, hogy a bizonytalanság még mindig ott bujkál bennem, mintha a falak között is visszhangozna minden kimondatlan szó. Lassan követem, a folyosó lágy fényeiben megcsillan a képkeretek üvege, elkapok néhány régi fotót: mosolygó arcok, ünnepi pillanatok, talán egy másik életből. Most először érzem, hogy én is része lehetek ennek a történetnek, még ha nem is tudom, milyen szerepet szán nekem a sors.

A szalonhoz érve Owen megáll, és egy apró biccentéssel beljebb invitál. A levegőben frissen főzött tea illata terjeng, a kandallóban parázs izzik, halk nevetés szűrődik ki a folyosó másik végéből. Talán mégis jó, hogy ma itt vagyok. Csak egy pillanatig tart, míg elengedem a kételyeket, és belépek a szalon melegébe.

Mrs. MacClay már a kanapén ülve kortyolgatja a forró italát, mellette egy kedves arcú, cserfes fiatal lány. Nagyjából velem egyidős lehet, talán picit fiatalabb. Rögtön felpattan, amikor meglát, és mosolyogva lép felém.

– Biztosan te vagy Zoey! – Egészen közel megáll előttem, majd megölel és két puszit ad. – Vanessa vagyok, Owen húga.

Így már teljes a kép! Hirtelen beugrik, hogy Owen mesélt róla, ráadásul az ő cuccaiként hivatkozott Lisa előtt az én holmijaimra.

– Örülök, hogy megismerhetlek. Sokat hallottam rólad – mosolygok rá.

– Biztosan nem többet, mint én rólad – vigyorog rám, majd kacsint egyet, és visszaül az édesanyja mellé.

Eddig abba bele se gondoltam, hogy Owen talán mindent elmesélt itthon, ami kettőnk között történt. Bár, csak volt annyi esze, hogy ne járassa le magát egy ilyen család előtt azzal, hogy szeretőt tartott, ráadásul a tanítványát… Nessa viszont úgy bazsalyog folyamatosan, mintha mindenről tudna.

Owen hellyel kínál, majd Luisa felszolgálja a teát.

– Nessa, drágám, mindenki visszajelzett a meghívásra? – szólal meg Mrs. MacClay.

– Igen, és le is egyeztettem a végső létszámot a catering céggel. Azt mondta, hogy inkább küldenek több pincért, hogy biztosan elég legyen a személyzet.

– Partira készülnek? – vágok közbe a beszélgetésbe.

– Igen, a szokásos karácsonyi rendezvényünket tartjuk meg huszonharmadikán este. A nőegylet tagjai ilyenkor gyűlnek össze, hogy megünnepeljük az éves munkát.

– Nőegylet? – kérdezek vissza.

– Anya több szervezet tagja, köztük van a nőegylet is, akik Edinburgh-szerte végeznek jótékonysági munkát – magyarázza Nessa.

– Természetesen téged is szívesen látunk az estélyen! – mosolyog rám Mrs. MacClay.

– Igazán nem akarok alkalmatlankodni.

– Ragaszkodom hozzá! Nessa, kérlek, adj kölcsön egy ruhát Zoey-nak az eseményre!

Ezek szerint nem vitatkozhatok, ott a helyem.

Kellemesen elbeszélgetünk, miközben elfogyasztjuk a teánkat. Sokat kérdezgetnek az iskoláról és a színházról, ahol Los Angelesben dolgozom, én pedig szívesen mesélek nekik. Azonban hamar elálmosodom a hosszú úttól, és bár még nem vacsoráztam, inkább elnézést kérek, és a szobámba megyek, hogy ki tudjam pihenni magam. Nehéz napok állnak előttem: próbák sora, ami kemény fizikai és mentális munka, valamint meg kell küzdenem az emlékeimmel és a feltörő érzelmeimmel is. Ahogy leteszem a fejem a párnára, lecsukom a szemem, és már alszom is.

Reggeli után a kocsinál várom Owent. Korábban felkeltem, mint a többiek, ezért bőven volt időm sétálgatni a házban, felfedezni minden apró zugot és érdekességet. Az idegen szoba csendje, a régi ház ódon illata és a madarak halk csivitelése nem hagyott aludni. Luisa finom reggelit készített, én pedig kényelmesen, a konyhaasztalnál ülve fogyasztottam el. Először ragaszkodott hozzá, hogy megterítsen nekem az étkezőben, de én nem fogadtam el a segítségét. Jobbnak látom, ha maradok a megszokottnál, az egyszerűnél. Nemsokára úgyis hazautazom, ahol ismét a konyhapult mellett állva fogok bekapni néhány falatot, mielőtt továbbrohannék a következő elfoglaltságomra.

– Korán keltél! – jegyzi meg Owen, amikor meglát.

– Kivetett az ágy. Azt hiszem, ezt még életemben soha nem mondtam ki.

Owen felnevet.

– Én sem hittem volna, hogy valaha ilyet fogsz mondani!

Jókedvűen szállunk be a kocsiba. Most már nem feszengek annyira mellette, el tudom engedni magam, sőt talán még élvezem is a társaságát. Megnyugtat a tudat, hogy mindazok ellenére, amin keresztülmentünk, tudunk még normálisan beszélgetni és együtt lenni. Kellemetlen lenne, ha úgy állnánk színpadra, hogy közben nem is szólunk egymáshoz.

A színház modern, üveggel fedett homlokzatának látványára összeszorul a szívem, de a jó értelemben. A My fair lady plakátját már kifeszítették, a női alak fölött pedig ott díszeleg a nevem. Semmi sincs ehhez fogható. Kaptam már főszerepeket kisebb színházakban és előadásokban, de ez…

– Jól néz ki, igaz? – szólal meg Owen, amikor észreveszi az arcomon az őszinte meghatottságot.

– Elképesztő! – nyögöm magam elé.

Évekig keményen dolgoztam azért, hogy ezt elérjem, és most végre valóra válik az álmom. Két nap múlva telt házas előadásban fogok szerepelni Edinburgh legnagyobb színházában.

Az öltöző kényelmes, a társulat tagjai pedig kedvesen fogadnak. Külön asztalt kapok, közel az ajtóhoz, hogy minél könnyebben el tudjak készülni és kimenni a színpadra. Kipakolom a holmimat, amikor egy ismerős hang üti meg a fülemet.

– Na, megérkezett az amcsi megasztár!

Megfordulok, de nincs sok időm frappáns visszavágásra, mert Amy a nyakamba ugrik.

– Annyira hiányoztál! – mondja a könnyeivel küszködve.

– Csak három hónap telt el azóta, hogy nálam voltál – nevetek.

– De mennyi minden történt!

Elenged, és a szemembe néz, kissé zavarban van.

– Folyamatosan beszélünk telefonon – mondom.

– De az nem olyan! Ráadásul van, ami nem telefontéma.

– Ha az új udvarlódról van szó…

– Majd megbeszéljük – legyint.

Mesélt róla, hogy találkozgat valakivel, de ennél többet nem sikerült kihúznom belőle. Azt mondta, hogy ezt inkább személyesen mondaná el, bár nem értem, miért kell ennyire titokzatosan viselkednie.

– Próba után? – kérdezem.

– Rohannom kell a ruhámért. De meg vagyok hívva a nőegyleti bulira Owenékhez. Ha jól tudom, végül náluk kötöttél ki.

– Ne is mondd! – sóhajtom.

– Nagyon gáz a helyzet? – húzza el a száját Amy.

– Annyira nem, de nem is olyan kellemes. Előjöttek az emlékek, és így kicsit nehéz a közelében lennem. De szerencsére csak egy hetet kell kibírnom.

Amy sejtelmesen mosolyogni kezd.

– Mi az? – kérdezem gyanakodva.

– Semmi, majd megbeszéljük később! Nemsokára kezdünk, gyere!

Féltem, hogy fogja venni Amy azt, hogy csak egy kisebb szerepet kapott a darabban. Eddig szinte mindig főszerepeket kapott, aminek nagyon örülök. Ő is megtalálta a számításait, még ha nehéz is volt elengednem.

Mindannyian kimegyünk a színpadra, ahol Sean már vár ránk. Amikor észrevesz, elmosolyodik és elindul felém. Nem köszönt olyan kitörő örömmel, mint Amy, de ez természetes. Vele nem tartottuk annyira a kapcsolatot, talán érthető okok miatt. Kicsit vonakodva ugyan, de végül megölel.

– Jó látni téged – motyogja. – Köszönöm, hogy elfogadtad a felkérést!

– Annyira esdekeltél, megesett rajtad a szívem – vonom meg a vállam, mire ő jót kacag.

A tekintete Amyre téved, majd vissza rám.

– Amyvel találkoztatok már? – kérdezi.

– Persze, még az öltözőben.

– Beszélgettetek is?

Fogalmam sincs, miért fogalmaz ilyen ködösen.

– Nem sokat. Elvileg jön a karácsonyi partira a kastélyba.

– Ó, értem…

– Apropó, kastély… Komolyan úgy gondoltad, hogy Owen családjánál lesz a legjobb helyem?

– Nem volt más választásunk – tárja szét bocsánatkérőn a karját. – Csak lepukkant szobákat találtunk a városban, gondoltam, egy kastélynak jobban fogsz örülni.

Tudja, hogy ezzel nem vitatkozhatom, azonban nem hagyhatom ennyiben.

– Ezért még számolunk! – mondom, majd visszasétálok a többiekhez.

A táncosok már javában melegítenek, halk beszélgetések, nevetések töltenek be mindent, és ahogy körülnézek, egy pillanatra elönt a meghittség érzése. Ez a színpad, ezek a díszletek, a jelmezek illata, mind ismerős, mégis más. Hiába számtalan város megannyi színpada, mégis úgy érzem, ha fellépek ezekre a deszkákra, akkor érzem magam csak otthon igazán.

– Főpróba tíz perc múlva! – kiáltja valaki a háttérből, mire mindenki egyszerre mozdul.

Én is odalépek a helyemre, mély levegőt veszek, próbálom elhessegetni a szorongást. Amy mellém áll, cinkosan oldalba bök, mintha azt akarná mondani: „Nyugi, menni fog!”

A függöny mögött izgalom vibrál, minden apró mozdulat, minden szó helyet követel magának ebben a közös történetben. Most már nincs visszaút: kezdődik!

A fejemben ezerféle gondolat cikázik: vajon elég jó vagyok? Emlékszem minden lépésre, minden hangra? Egy pillanatra a lámpák fénye is elhalványul bennem, csak a szívem dobogása visszhangzik, mintha az egész világ lelassulna.

Megpróbálom elengedni a feszültséget, inkább arra gondolok, milyen szerencsés vagyok, hogy itt lehetek. Ez a hely: a régi, nyikorgó színpad, a súgólyuk mélyéből felszálló por, a zsinórpadlás homálya, mind-mind történeteket őriz. És én is része vagyok most ennek a folyamatosan változó, mégis örök világnak.

A sötétben, a mozdulatok között érzem, ahogy lassan elcsendesül bennem a zaj, és átadom magam annak a különös, színpadi bizsergésnek, amit talán csak azok értenek, akik játszottak már valaha. Pár pillanat múlva elhangzik az első jel, én pedig készen állok: a fények kigyúlnak, és elindul a varázslat.

Owennel ösztönösen egymásra hangolódunk a színpadon, mintha soha nem váltunk volna el. Mintha ilyenkor kisimulna a kapcsolatunk minden ránca és gyűrődése, és csak a puszta érzelmek vezérelnének. Ahogy kilépek a fénybe, elmosódik a határ a valóság és a játék között. A szövegek, amelyeket ezerszer ismételtem, most élővé válnak, és a szerepem lassan magához ölel. A közös ritmusban, Owen pillantásában, a zene lüktetésében felfedezem azt a titkos összhangot, amit csak itt, csak most érezhetek. És amikor félrevonulunk, Owen előrelép, hogy előadja az utolsó dalt. „Énnekem épp elég, hogy élsz.” Ez az egyik kedvencem, és az ő hangján és játékával még jobban szíven üt. Ahogy az elvesztett időről és szerelemről énekel… Képtelen vagyok megálljt parancsolni a könnyeimnek. Óhatatlanul is magunkat látom minden szó mögött:

„Én többet el nem feledem,
Ha bármit mondasz, elhiszem,
Oly hetyke, nyegle, büszke voltam,
Amíg el nem jött a nap,
S abból, aki oly nagy úr volt,
Abból lett a rab.”{1}

A függöny mögé bújva, a sötétbe burkolódzva rejtem el a könnyeimet. Mennyivel könnyebb lenne, ha elfelejthetnénk a múltbeli sérelmeinket. Vajon lehetséges? Képesek lennénk rá? Vagy akkor jönnének újabbak, és valójában sosem lehetnénk együtt boldogok? Talán a sors nem egymásnak szánt minket, ezért gördített elénk megannyi akadályt. Magam mögött kell hagynom ezeket az emlékeket, köztük a vele töltött időt is. Arra kell koncentrálnom, ami előttem áll, nem pedig arra, amin már nem tudok változtatni.

A próba meglepően jól sikerült, így már egyáltalán nem izgulok az előadás miatt. Kicsit féltem, hogyan illeszkedem be a társulatba, de mivel nagyon sok videót megnéztem Sean eddigi rendezéseiről, ezért tudtam, mit vár el tőlem. Remélem, ő is úgy érzi, hogy megugrottam a lécet.

Kezdem megszokni a skót levegőt. Sokkal tisztább, sokkal több benne az oxigén, amit a szervezetem képtelen volt először befogadni, de már azt érzem, hogy soha többé nem akarok más levegőt szívni. A város pezsgése magával ragad, mégis nyugodtabb vagyok, ha a belvárosban sétálok, mint Los Angelesben. Az ódon hangulatú házak és épületek között jólesik barangolni, felfedezni a kis sikátorokat, kávézókat és pubokat. Csupán néhány napra van szükségem ahhoz, hogy minden kisimuljon. Már most azt érzem, hogy nehéz lesz elszakadnom innen.

Mrs. MacClay-hez és Nessához már délelőtt megérkezik a fodrász. A kastély úgy néz ki, mintha esküvőre készülnének. Nem is csodálom, hogy Owen édesapja pont ebben az időszakban utazott el, férfiként nehéz lehet egy ilyen eseményhez asszisztálni. De úgy látom, Owen élvezi a sürgés-forgást. Segít az édesanyjának, amíg ő készülődik.

Nessa kölcsönadott egy hosszú, fekete estélyit, aminek az anyaga enged annyit, hogy rám jöjjön. Ő sokkal vékonyabb alkatú nálam, ezért a fenekemen és a mellemen az összes ruhája megakadt, de ez a passzos darab egészen csinosan áll rajtam. Sőt, még a fodrászt is megkérték, hogy süsse be a hajam. Igazán kedves tőlük, hogy ilyen szívélyesen fogadtak az otthonukban. Tényleg úgy bánnak velem, mintha én is a család tagja lennék. Nessa, miután elkészült, átjön az én szobámba, hogy engem is kisminkeljen. Hiába mondtam neki, hogy a színház miatt tudok sminkelni, ragaszkodott hozzá, hogy ő készítsen fel.

– Tudom, hogy ügyes vagy te is – mondja, miközben kipakolja a felszerelését a fésülködőasztalra –, de hidd el, ide nem színpadi smink kell.

– Igazad van, te ismered a vendégeket és az illemet.

– Sok konzervatív öreglány jön, akik így is hüledezni fognak a dekoltázsod láttán, nem hiányzik, hogy a sminked miatt azt gondolják, hogy… Érted…

– Hogy kurva vagyok? – kérdezek vissza.

– Nos… Igen… – vonja meg a vállát Nessa.

– És mégis miért gondolnák, hogy az vagyok? Miért lennék akkor itt?

– Ha ismernéd a bátyámat, nem tennél fel ilyen kérdést – vonja fel a szemöldökét.

– Ismerem Owent.

– Nem rá gondoltam – csóválja a fejét. – Hanem Chrisre.

Chris? Tényleg, Owen említette már! Két öccse és egy húga van, tehát a két öccsel még nem találkoztam. Igyekszem előhalászni az emlékeket, amikor Owen mesélt róluk.

– Ő nem itt él? – kérdezem.

– De igen, a kisházban. Most éppen üzleti úton van, de egyébként a birtokon él. És hát, láttunk már érdekes nőket távozni tőle, szóval…

Így már mindent értek.

– Szóval igazi nőcsábász?

– Olyasmi. Kicsit sem hasonlít Owenre. Ő sokkal komolyabb és megfontoltabb, míg Chris inkább a mának él és az élvezeteket hajtja.

Érdekesen hangzik, bár nem érzek mérhetetlen vágyat arra, hogy megismerjem. Sok ilyen férfival hozott össze a sors, és néhány éjszakánál többre egyikkel se vágytam.

Nessa folytatja a sminkemet, de észreveszem, hogy jobban kémleli az arcomat, mint amennyit a sminkem megkövetelne.

– Mi az? – kérdezem.

– Semmi, én csak… – rázza meg a fejét. – Ne haragudj, de muszáj rákérdeznem! Hogyhogy szóba állsz még Owennel?

Na, témánál vagyunk. Sejtettem, hogy tud rólunk, de reméltem, hogy ezt a beszélgetést elkerülhetjük.

– Ezt hogy érted?

– Én tuti kikapartam volna a szemét, ha velem csinálja azt, amit veled tett. Oké, ideiglenesen szétmentek Lisával, de akkor is.

– Szerettem őt – válaszolom őszintén. – És ha szeretsz valakit, képes vagy arra, hogy elhalványítsd a hibákat és fájdalmakat.

– Már nem szereted? – kérdezi óvatosan.

Fogalmam sincs, mit feleljek erre, hiszen az életem része volt hosszú ideig. Hiába próbáltam elfelejteni, továbblépni, valójában sosem sikerült. Ezért magamnak sem hazudhatok az érzelmeimről.

– Azt hiszem, mindig is szeretni fogom – vallom be. – Ő volt számomra az igazi, még akkor is, ha sokszor veszekedtünk. Nem tudom, hogy fogok-e érezni bárki iránt úgy, mint iránta.

Nessa elmosolyodik.

– Drukkolok! Szerintem megérdemled a boldogságot.

– Hiszen alig néhány napja ismersz.

– Már mondtam, Owen sokat mesélt rólad. És bármi is volt köztetek, ő mindig ódákat zengett rólad.

Ezzel feláll, majd a tükör felé fordít. Magamra se ismerek. Nessának igaza volt, egy elegáns estélyre pont így képzelném el magam.

Nincs időnk tovább beszélgetni, mert lassan érkeznek az első vendégek. Lesétálunk a bálterembe. Annyira nonszensz, hogy itt tényleg van egy bálterem! Mintha egy édes álomba csöppentem volna, ahol megélhetem mindazt, amire valaha is vágytam. Többek között arra, hogy egy ilyen előkelő bálon vegyek részt egy ódon kastélyban. Amint belépek a bálterembe, olyan, mintha egy pillanatra megállna körülöttem a világ. A magas mennyezetről kristálycsillárok lógnak, fényük ezer darabra szóródik, mintha csillagok hullottak volna közénk. A falakon fenyőágak futnak végig aranyszalagokkal átkötve, és minden sarokban hatalmas gyertyák fénye remeg. A parketta tükörként ragyog, mintha arra várna, hogy valaki végigvezessen rajta egy táncban. A terem egyik sarkában álló hatalmas karácsonyfa ágai közt üveggömbök és angyalkák csillognak. A tetején aranyló csillag ragyog, olyan fényesen, hogy a szívem hevesebben ver tőle. Mintha jelezne nekem, hogy valami fontos van készülőben. Az ablakok előtt bársonyfüggönyök omlanak alá, mögöttük a hó csendesen hull. Ahogy körbenézek, a gyertyák, a fények, a zene halk moraja mind ugyanazt suttogják: nem vagyok egyedül. Mégis, valaki hiányzik még innen, valaki, akinek a jelenléte kitöltené ezt a varázslatos csendet. Érzem, hogy a levegőben ott vibrál egy ígéret, valami több, mint ünnep. Valami, ami talán rám vár.

Nessa közelebb hajol hozzám.

– Készen állsz? – kérdezi mosolyogva.

Bólintok, bár magam sem vagyok biztos benne, mi minden vár még rám ezen az estén. Elindulunk a forgatagba, és én szinte észrevétlenül sodródom bele ebbe a különös, ünnepi varázslatba, ahol még az emlékek is új ruhát öltenek. Javarészt idősebb hölgyek vannak jelen, némelyikük férje is elkísérte őket, de az átlag életkort mi húzzuk lejjebb Nessával.

Bemutatnak a vendégeknek, és Mrs. MacClay mindenkinek elmondja, miért vagyok a városban. Több hölgy is említi, hogy van jegyük az előadásra, ezért izgatottak, hogy találkozhatnak velem. Kérdezősködnek a színházról és a színészetről, Los Angelesről, és hogy hogyan tetszik Skócia és Edinburgh. Szerencsére teljes átéléssel áradozhatok a városról és a vendégszeretetről, ami itt fogadott.

A második pohár pezsgőm után megpillantom Owent, aki szmokingban lép be a terembe. Épp elég volt az ital ahhoz, hogy más szemmel nézzek rá. Eszembe jut, amit Nessának mondtam róla, és elmélyülnek bennem az érzések. Képes leszek valaha továbblépni? Vagy mindig az ő árnyékában fogok élni? Lehetséges elfelejteni egy ekkora szerelmet, vagy örökre a bűvkörében ragadok?

Talán, ha adnék magunknak még egy esélyt… De vajon ő is akarná?

A tekintetünk találkozik a csillogó fények között, mire elmosolyodik. A szívem összeszorul az arca láttán. Őszinte örömöt látok rajta, nemcsak udvariasságot, és az, hogy ilyen érzelmeket váltok ki belőle, megmelengeti a lelkemet. Útközben próbálják többen is megállítani, de ő csak köszönti a vendégeket, és továbbhalad felém.

– Miss Nichols – biccent felém udvariasan.

– Mr. MacClay – pukedlizek, mire mindketten elnevetjük magunkat.

A körülöttünk lévők valószínűleg hülyének néznek minket, de mi csak kuncogunk, mint két éretlen gyerek.

– Gyönyörű ez a terem! – jegyzem meg. – A dekoráció, a fények, a karácsonyfa…

– Én csak egy gyönyörű dolgot látok – mondja, miközben végig engem figyel.

Hirtelen nem tudom, hogyan reagáljak a bókra. Nemrég még berángattam volna az egyik szobába, de most… Kit akarok átverni? Most is azt tenném!

– Van kedved táncolni? – kérdezi, mielőtt még bármit is léphetnék.

Csak egy dolog volt, amit még a szexnél is jobban szerettem vele csinálni, és az a tánc.

– Persze! – bólintok gondolkodás nélkül.

Owen könnyed mozdulattal nyújtja felém a kezét, én pedig elfogadom, a tenyerem bizsereg az érintésétől. A parketten végigsuhan a fény, mintha csak ránk vetülne a reflektor. Ahogy a zene lágyan körülölel, együtt mozdulunk, mintha mindig is így lett volna rendelve. Nem számít már, hogy ki figyel, vagy mit gondolnak rólunk, csak őt látom, ahogy magához húz, egyetlen leheletnyi távolságra, szinte elolvasztva a köztünk lévő levegőt.

A ritmus diktál, de mindketten tudjuk, hogy valójában egymás szívveréséhez igazodunk. Egy-egy mosoly, egy játékos fordulat, és máris elfelejtem, hogy hol vagyok. Minden lépésben ott van a vágy, minden érintésben a kimondatlan ígéret. Eddig senki más nem táncolt, de most többen is követik a példánkat, így lekerül rólunk a figyelem.

– Örülök, hogy itt vagy – mondja halkan.

– Én is örülök – válaszolom. – Ne haragudj, hogy elsőre úgy letámadtalak, én csak…

– Tudom. Én is – bólint. – Furcsa volt újra találkozni, és őszintén szólva, számítottam arra, hogy leszeded majd a fejemet, de mindenképp vállalni akartam a kockázatot. Amikor megtudtam, hogy jössz, már akkor éreztem, hogy ez a találkozás most más lesz.

– És miért lenne más?

– Mert végre olyat is mondhatok, amit eddig nem.

Egyre jobban feltüzeli a kíváncsiságomat ezekkel a félmondataival.

– Mégpedig? – kérdezek vissza.

Mély levegőt vesz, mielőtt megszólalna.

– Szeretném, ha ideköltöznél – jelenti ki egyenesen.

Ezzel most rendesen meglepett! Mégis miért akarná, hogy ideköltözzek? Hirtelen szóhoz sem jutok, és ez neki is feltűnik, ezért rögtön folytatja:

– A színház új segédkoreográfust keres, és Seannal arra gondoltunk, hogy megkérdezünk téged, hátha érdekel az állás. Természetesen mellette játszhatnál a színházban is, a társulatunk eléggé megfogyatkozott mostanában.

Túl sok információ ez egyszerre, amit fel kell dolgoznom. Csak hebegek-habogok, de értelmes szó nem hagyja el a számat. Jó helyem van Los Angelesben, és őszintén, jót tett ez a távolság Owentől, de ha belegondolok, hogy újra velük lehetnék… Ha vele lehetnék…

– Nem kell rögtön döntened – rázza meg a fejét Owen. – Várjuk meg az előadást, nyugodtan gondold át, nem siettetünk.

– Ez hatalmas döntés – mondom zavaromban.

– Igen, tudom. De… Én örülnék neki, ha itt lennél.

Úgy néz rám, olyan mélyreható tekintettel, mint régen. Teljesen összezavarja a gondolataimat. Persze, legszívesebben rávágnám, hogy jövök, de túl sok tényezőt kell figyelembe vennem ehhez. Főleg azt, hogy mit jelentene ez kettőnkre nézve.

A zene véget ér, de mi még egy pillanatig mozdulatlanul maradunk, mintha ezzel megnyújthatnánk a közös varázslatot. A pillantása azt mondja: akarlak!, de valójában ezt sosem mondja ki. Mindig csak ködösít, talán csak biztonsági játékra megy, de nekem ez vajon elég? Képes lennék belefutni sokadik alkalomra is?

– Elnézést – húzom ki magam a karjai közül.

Egyenesen a kijárat felé indulok, és meg sem állok az udvarig. A parkolóban drágábbnál drágább luxusautók sorakoznak, a fények visszaverődnek a motorháztetőkön. A főbejárat mellett állok meg, és veszek néhány mély levegőt. A hideg csípi a bőrömet, de szükségem van most valamire, ami kijózanít. Az alkohol és Owen hatása alól is.

Összezavartak a szavai. Eddig csak könnyedén gondoltam rá, hogy talán, ameddig itt vagyok, kihasználhatnánk az időt, kötöttségek nélkül. De hogy ide is költözzek… Tudom, hogy munkát ajánlott, de valójában úgy érzem, nem csak erről van szó. Túlságosan is mély érzelmek fűznek hozzá, és tudom, hogy őt is hozzám. Ha idejövök, ha minden egyes nap találkoznánk, akkor elkerülhetetlen lenne, hogy újra egymásba gabalyodjuk. És ha nincs köztünk az a több ezer mérföld, ami eddig, mi véd majd meg az újabb szívfájdalomtól?

– Nem fázol?

A hang a rideg kőfalak árnyékából szól felém. Oda kapom a fejem, ahol egy nagyjából velem egyidős srác áll, szmokingban, fekete csokornyakkendőben. A szivarja izzó vége megvilágítja az arcát, amikor beleszív. Világos, enyhén hullámos haja lazán omlik oldalra.

– Egy kicsit – vallom be. – De jólesik.

Halvány mosolyra húzza a száját, majd közelebb lép hozzám. Leveszi a zakóját, és kérdés nélkül a vállamra teríti.

– Valami gond van odabent? – kérdezi.

– Nem tudom, hogy gond-e – sóhajtom. – De sosem szerencsés az exeddel találkozni.

– Ó, én nagyon sokszor belefutok ebbe a hibába.

– Sokszor találkozol az exeddel?

– Nagyon sok exem van, így elég nagy az esélye, hogy összefutok valamelyikkel.

Elmosolyodom, mire még közelebb lép hozzám. A belső zsebéből előhúz egy kis laposüveget, és felém nyújtja.

– Ez majd felmelegít. És az exedet is könnyebben elfelejted.

– Bárcsak ilyen könnyű lenne…

– Van egy jobb módszerem is, de még csak… – az órájára pillant – úgy három perce ismerjük egymást, úgyhogy még nem repülnék rád.

Majdnem visszaköpöm az italt, annyira meglep. Kicsit pofátlan, de nem háborít fel, inkább tetszik, ahogy flörtöl. Nem is néz ki rosszul… Talán képes lenne elfeledtetni velem néhány órára a gondjaimat.

– És mennyi időt szoktál várni?

Úgy döntöttem, egy kis szórakozás nem árt, ezért belemegyek a játékba, mire ő megvonja a vállát.

– Úgy… Öt percet.

Hangosan felkacagok, de az ő tekintete komoly marad. Engem vizslat, kémlel, miközben beleszív a szivarjába.

– És te mi elől menekültél ki? – kérdezem, hogy tereljem kicsit a témát.

– Dolgoznom kellene, de nincs hozzá kedvem.

Dolgozni? Mondjuk, egyáltalán nem illik a vendégek közé. Biztosan a pincérekkel van, vagy a bármixerekkel.

Finoman elnyomja a szivarja végét, és egy mély levegőt vesz.

– Azt hiszem, vissza kellene mennem.

Le akarom venni a zakóját, de a vállamra teszi a kezét, ezzel megakadályozva a mozdulatot.

– Maradjon csak rajtad! Majd visszaadod, ha már nem lesz rá szükséged.

– Miből gondolod, hogy találkozunk még?

– Nagyon egyszerű. – Újra az órájára pillant. – Letelt az öt perc.

Ezzel zsebre dugja a kezét, és elindul a főbejárat irányába. A fejemet csóválva nézek utána. Egész jól néz ki, sportos az alkata, és arcra is pont az esetem. Valamiért olyan, mintha már találkoztunk volna. De bármennyire is vonzó az ajánlata, most nem hiányzik, hogy még jobban megkavarjam magam körül a levegőt.

Mielőtt belépne az ajtón, utánaszólok.

– A személyzet a hátsó bejáraton közlekedik!

Meglepett arccal fordul vissza felém, majd kissé felvonja a szemöldökét.

– Köszi, ezt észben tartom! – mondja, majd határozottan bemegy a faajtón.

Szeret veszélyesen élni, és kissé pimasz, ezt már ennyiből is tudom. Feldobta az estémet, az biztos! De dönteni még mindig nem tudok. És azt hiszem, ma este nem is fog menni.

Visszasétálok a bálterembe, ahol Nessa fogad.

– Na végre, megvagy! Eddig téged kerestelek!

Hirtelen Owen is mellettem terem.

– Minden rendben? Úgy eltűntél!

Aggódva pillant rám.

– Persze, minden oké, csak szükségem volt egy kis friss levegőre.

Owen tekintete a még mindig a vállamon fekvő zakóra téved. Már látom, hogy éppen rákérdezne, hogy ez meg kié, amikor Nessa arca felragyog.

– Szia!

A hátam mögé köszön, de nekem nincs időm megfordulni, hogy felmérjem a terepet. Az a srác lép közénk, akivel az imént kint beszélgettem. A világosban még igézőbb a tekintete, amivel rám pillant. Nessa két puszival köszönti őt, ami hirtelen összezavar. Én azt hittem, hogy a felszolgálók közül való.

– Zoey, bemutatom neked Christ, a bátyámat – mondja Nessa.

Chris? A bátyja?! Akkor ezek szerint… Ő Owen öccse.

Hirtelen szóhoz sem jutok, a földbe gyökerezik a lábam. Chris sokatmondóan vigyorog rám.

– Már volt szerencsénk találkozni – somolyog.

Leveszem a vállamról a zakóját, és visszaadom neki. A mozdulatomat Owen követi a tekintetével, és látom, hogy meg akar szólalni, de végül nem teszi. Nessa is kissé meglepődik, de nem jobban, mint én.

– Köszönöm – biccentek Chris felé.

Fogalmam sincs, mit kellene most tennem. Zavarban vagyok, mert Owen folyamatosan engem bámul, és érzem, hogy válaszokat vár. Főleg, hogy Nessa elmesélte Chrisről, mekkora szoknyapecér.

A kellemetlen szituáción Amy és Sean érkezése könnyít. Szerencsére tudok hozzájuk menekülni, és nem kell magyarázkodnom Owennek.

– Bocsánat! – mentem ki magam a helyzetből. – Már vártalak titeket – mondom, ahogy Amyékhez érek.

– Volt még egy kis dolgunk a színházban, ezért értünk csak most ide – magyarázza Sean.

– Együtt jöttetek? – kérdezem.

– Könnyebb volt egy kocsival – vonja meg a vállát Amy. – Úgysem tudunk sokáig maradni, holnap korán kezdődnek a próbák.

– Igaz, nekem is le kellene lassan feküdnöm. Főleg a mostani helyzetben.

– Mi történt? – kérdezi Amy.

– Most találkoztam Chrisszel – közlöm, mire Amy és Sean is nagyot sóhajt. – Na igen. Ráadásul Owen megkért, hogy költözzek ide, de erről valószínűleg már tudtok.

Egyikük sem szólal meg, amiből rögtön tudom, hogy fején találtam a szöget.

– És mit gondolsz róla? – kérdezi Amy. – Én nagyon örülnék neki, ha itt lennél velünk.

– Pont ez az – fújtatom. – Itt lennék, veletek, vele… Nem tudom, hogy készen állok-e rá.

– Nem akarlak rábeszélni, de ez a meló egy elég jó lehetőség – teszi hozzá Sean. – Nem kellene megszakadnod, lenne időd és energiád másra is, miközben azt csinálod, amit szeretsz. Ráadásul itt lennénk neked, nem kellene egyedül lenned.

Ez is igaz… Ott van nekem Jackson, de ő újabban nagyon sok időt tölt a barátnőjével, és az az érzésem, hogy hamarosan össze fognak költözni. Akkor pedig megint egyedül maradok.

– Tényleg jó lehetőség – adom meg magam.

Amy elmosolyodik, mert már biztosra veszi a válaszomat, de én automatikusan Owent keresem a tekintetemmel. Mert ha mindig itt lennék, az azt jelentené, hogy több időt töltenék vele is. És nem tudom eldönteni, hogy örökre el akarom felejteni, vagy hozzá akarom láncolni magamat életem végéig. Chris Owen mellé lép, és közösen kérnek maguknak italt a pincértől. Ahogy nézem őket, leesik, hogy miért volt Chris annyira ismerős. A vonásai egészen olyanok, mint Owené, ugyanúgy gesztikulál, ugyanúgy áll, ugyanúgy mozog… Mintha csak az ő fiatalabb verziója lenne. Ettől pedig még ijesztőbb az egész helyzet. Mert az egy dolog, ha Owennel kellene élnem… De rögtön két változatával?

Eljött a bemutató napja. A próbák alatt úgy összeszoktunk, mintha évek óta együtt játszanánk. Sean vérprofi rendező, és a társulat tagjait is megkedveltem, könnyű velük dolgozni. Kicsit izgulok, de betéve tudom a darabot, ezért nem tartok attól, hogy nem sikerül a legjobbat kihozni az előadásból.

A vastag bársonyfüggöny mögül kikukucskálok. A nézőtéren meglátom Nessát, Mrs. MacClay-t és Christ is. Nem gondoltam volna, hogy ő is eljön. Nem olyannak tűnik, mint akit nagyon érdekelnek a színházi előadások. Csupán néhány percünk van hátra, ezért visszasietek a többiekhez. A szívem hevesen dobog, de a belső hangok elcsitulnak, amikor meglátom Owent.

– Készen állsz? – kérdezi halkan.

És hirtelen minden értelmet nyer: ez a kérdés nem csak az előadásnak szól. Nem pusztán a mai estének.

– Igen – bólintok, de e mögött az egyszerű szó mögött több lapul meg, mint amit sejthet.

Készen állok fellépni a színpadra. És készen állok meghozni azt a döntést, ami az egész életemet új megvilágításba helyezi.

A színpad mögött összegyűlik a társulat, Sean kiosztja az utolsó instrukcióit. Meglepően nyugodt vagyok, talán épp azért, mert tudom, hogy nem vagyok egyedül. Nemcsak a szerepemmel, hanem az életemmel sem. Amikor megszólal a jelzőcsengő, mély levegőt veszek, és a lámpák fényében elindulok a színpad felé, ahol minden döntés, minden érzés új értelmet nyer.

A függöny lassan felgördül, a fények végigsöpörnek a deszkákon, és a nézőtéren elcsendesedik minden nesz. Mintha a világ egyetlen pontba sűrűsödne, ahol most minden csak rajtunk múlik. Érzem a többiek rezdülését, a közös izgalmat, amely egyszerre tart ébren és nyugtat meg. Ahogy belépek a reflektorfénybe, a szívem már nem zakatol, inkább valami csendes bizakodás veszi át a helyét.

A mondatok, amelyeket annyiszor gyakoroltunk, maguktól törnek elő, és a szerepem lassan átveszi az irányítást a mozdulataim és gondolataim felett. Látom a nézők arcát a sötétben, egy-egy pillanatra felvillan a tekintetük, elkapok egy mosolyt, egy meglepett pillantást. Tudom, hogy ott ül Nessa, Mrs. MacClay, Chris… és itt van Owen is. Mindannyian valamiképp részei ennek az estének, ahogyan az életemnek is.

A jelenetek peregnek, a súlyos szavak és könnyed poénok egymásnak adják a helyet. Felszabadító érzés, ahogy a darab történései átfolynak rajtam, és közben minden nehézség, minden bizonytalanság háttérbe szorul. Ebben a néhány órában egyszerre vagyok önmagam és valaki más, egyszerre keresem a válaszaimat és adom őket a közönségnek.

Ahogy közeledünk a finálé felé, érzem, hogy a döntés, amelyet meghoztam, már nemcsak gondolat, hanem valóság is. Minden mozdulat, minden szó abban erősít meg, hogy nem kell félnem az újtól, hiszen ami előttem áll, az csak rám vár. A taps, amely végül kitölti a teret, nemcsak az előadást ünnepli, nekem még valamit jelent: egy új kezdetet, egy bátor lépést az ismeretlen felé, ahol már nem vagyok egyedül, mert végre készen állok élni, mind a színpadon, mind az életben.

Owen felém pillant, amikor megfogja a kezem, és meghajolunk a közönségnek. A vastaps közepén csak mi vagyunk, a saját kis világunkban. Bármit is hozzon a jövő kettőnknek, sosem akarnám őt elveszíteni, most már tisztán látom. Hiszen ő az oka annak, hogy most itt állhatok. Hogy ekkora utat tettem meg. És ő biztat arra, hogy folytassam a felfedezést, a határaim és korlátaim feszegetését.

Az öltöző felé haladok, a folyosón csak úgy hömpölyögnek a dolgozók és a társulat tagjai. Mindannyian izgatottak, minél hamarabb ki akarnak jutni az épületből, hogy együtt ünnepelhessék az estét és a karácsonyt. Mi sem vesztegetjük az időnket. Gyorsan átöltözünk, és már indulunk is haza. Owennel kettesben utazunk, a többiek már előrementek.

– Boldog vagy? – szólal meg Owen, amikor elhagyjuk a várost.

– Az vagyok – biccentek. – Ennyire látszik?

– Hát, a széles vigyor az arcodon eléggé erről árulkodik – nevet fel.

– Lebuktam – mosolyodom el. – Igen, a mai este egyszerűen elképesztő volt. Los Angelesben is jó, de… Itt sokkal jobban érzem magam. Ez a színház pont olyan, amilyenről mindig is álmodtam, ráadásul majdnem mindenki itt van, aki fontos a számomra.

Owen arcán önelégült mosoly terül el, mire én a szememet forgatom.

– Ne bízd el magad! – mondom.

– Meg se szólaltam!

Még nem rendeztem magamban a hozzá fűződő érzéseimet. Fogalmam sincs, hogy mekkora köze van a döntésemhez, de az biztos, hogy pozitív irányba billenti a mérleget.

Amikor hazaérünk, még csak át sem kell öltöznünk, egyenesen az ebédlőbe megyünk. Ahogy belépek, egy pillanatra megállok az ajtóban, mert a látvány szinte mesébe illő. A hosszú tölgyfa asztal végeláthatatlanul terül el előttem, rajta hófehér abrosz, amelyen aranyló gyertyatartók sorakoznak. Meglepődöm, amikor egy idősebb úr ül az asztalfőn, de könnyen kitalálom, hogy ő lehet Owen édesapja. Feláll a helyéről, és hozzánk sétál, ahogy észreveszi, hogy megérkeztünk.

– Miss Nichols, üdvözlöm a házban!

Sokkal kimértebben köszönt, mint Mrs. MacClay, aki kedvesen, mosolyogva ölelt meg. Mr. MacClay-t pont így képzeltem el, szikár, magas, ősz férfi, akinek az arcvonásai is azt tükrözik, hogy küzdelmekkel tarkított élete volt.

– Nagyon köszönöm a lehetőséget, igazán kedves önöktől!

Az asztal felé int, hogy üljünk le. Owen arcon csókolja az édesanyját, majd leül közé és Nessa közé. Nekem Chris mellé terítettek. Kihúzza nekem a széket, majd segít leülni, és csak ezután foglalja el a helyét.

Az előadást senki nem hozza szóba, mintha meg sem történt volna. Tudom, hogy Mr. MacClay nem rajong a színházért, ezért valószínűleg ez egy amolyan kimondatlan szabály a házban, amit nekem is tiszteletben kell tartanom.

A hosszú asztalon sorakoznak az illatos ételek: szaftos, sült vadak, krémes krumplipüré és répa. Valamint még egy étel, amiről fogalmam sincs, mi lehet.

– Az mi? – kérdezem halkan Christől a tál felé biccentve.

– Az haggis – mondja, mintha tudom kellene, miről beszél, de az arckifejezésem láttán folytatja: – Belsőségek birkagyomorba töltve.

Hirtelen felfordul a gyomrom, és azt hiszem, ez az arcomra is kiül, mert Chris jót szórakozik rajtam.

– Kóstold csak meg, nagyon finom! – és ezzel szed nekem egy adagot. Kételkedve ugyan, de a számba veszek egy keveset belőle. Azt érzem, hogy az egész család engem figyel, de szerencsére az ételnek sokkal jobb az íze, mint amire számítottam.

– Nem is olyan rossz – bólogatok.

– Mondtam – kacsint rám.

A vacsora sokkal komorabban telik, mint eddig, amit én Mr. MacClay jelenlétének tudok be, de a karácsonyi hangulat így is átjár minket. Kedélyesen beszélgetünk, mint egy nagy család. Egyáltalán nem kezelnek engem másképp, sem idegenként. Mindenbe bevonnak, még crackert is kapok, amivel nem tudok mit kezdeni, de Owen segít, hogyan bontsam ki. Kedves kis hagyomány, hogy a karácsonyi vacsoránál mindenkire vár egy kis meglepetés. Az enyémben egy kicsi, aranyszínű papírkorona lapul, és egy kis szöveg: „A legszebb ajándék nem a fa alatt van, hanem ott, ahol a szíved találkozik egy másik szívvel.”

Automatikusan felpillantok Owenre, amikor felolvasom. Csupán néhány másodpercre, de talán túl sokáig ahhoz, hogy mindenkinek feltűnjön az asztalnál, így igyekszem gyorsan a következő bontásra terelni a szót.

Vacsora után a szalonba megyünk, ahol vajas kekszet eszünk teával. A kandallóban ropogó tűz melege nemcsak a testemet, hanem a lelkemet is átmelegíti. Úgy érzem magam, mintha a Downton Abbey-be csöppentem volna. Azt hiszem, meg tudnám szokni ezt az életet, ha valaha arra kerülne a sor.

– Zoey, tudod már, hogy hol fogsz lakni, ha ideköltözöl? – kérdezi Mrs. MacClay.

– Még nem igazán gondolkodtam ezen. A belvárosban lenne jó bérelni egy kis lakást, ami közel van a színházhoz.

– Vagy maradhatnál abban a szobában, ahol most laksz.

Hirtelen köpni-nyelni nem tudok. Erre aztán végképp nem számítottam. Talán meghallotta az előbbi gondolataimat?

– Hát én… – körbenézek a szobában, hogy a többiek hogyan reagálnak erre a felvetésre, de úgy látom, mindegyikük kíváncsian várja a válaszomat. – Ez nagyon kedves. Mindenképp átgondolom.

– Csak nyugodtan! Nem sürgetünk, de szerettem volna, ha tudod, hogy itt mindig szívesen látunk.

Vajon ő mit tud rólam? Owen mesélte, mi volt köztünk? És ha igen, akkor is szívesen látna a házában?

Késő estig beszélgetünk a szalonban. Mr. MacClay bőszen töltögeti mindenkinek a whiskyt, így egy idő után igencsak melegem lesz. Amikor már jobban oldódik a hangulat, és a figyelem is csökken, kissé szétszélednek a családtagok, én pedig kisétálok az udvarra, hogy egy kis friss levegőhöz jussak, és lecsillapítsam a gondolataimat. Kicsit sok volt már a meleg, a whisky és a szivarfüst. Ráadásul jobban tudok gondolkodni, ha egyedül vagyok, most pedig van min. Az egy dolog, hogy a városba költözöm, de hogy pont ide, a kastélyba… Nem tudom, hogy erre készen állok-e.

Ismét elkövettem azt a hibát, hogy nem hoztam magammal kabátot. Mindig elfelejtem, hogy nem Los Angelesben vagyok.

– Úgy tűnik, ez lesz a mi titkos találkozóhelyünk – szólal meg a hátam mögött Chris. – Már ha ideköltözöl hozzánk.

– Még nem döntöttem el – jegyzem meg.

– Tudom. Csak emlékeztetni szerettelek volna arra, hogy én is a birtokon élek.

– És ezzel eltántorítani vagy rábeszélni akarsz?

Chris magában felkuncog, majd közelebb lép hozzám.

– Én örülnék neki, ha itt lennél – néz fel a szemembe.

– És ha foglalt vagyok? – kérdezek vissza.

– A szíved vagy a tested?

Ezzel megfogott.

– Nem mondtam, hogy így van, csak feltételes módban.

Halvány mosolyra húzza a száját.

– Mindkettőn lehet változtatni. A másodikat persze könnyebb kivitelezni, és akár már ma este is elkezdhetjük.

– A húgod figyelmeztetett, hogy vigyázzak veled.

– Úgy tűnik, beszélnem kell a fejével – sóhajtja. – Bármit is mondott rólam, nem harapok. Hacsak nem kimondottan azt kéred.

Nehéz megállni, hogy ne mosolyodjak el a válaszán, de igyekszem megőrizni a magabiztos arcomat. Chris közelebb hajol, a hangja halkabbá válik, mintha nem akarná, hogy bárki más meghallja.

– Néha a veszély izgalmasabbá teszi a dolgokat – suttogja, miközben a tekintete végigpásztázza az arcomat és az ajkamat.

Érzem, ahogy a szívem kihagy egy ütemet, de próbálok lazának tűnni. Már régóta nem érte el nálam senki azt, ahogyan az ő jelenlétében érzem magam.

– Csak remélni tudom, hogy a húgod túloz – mondom, miközben keresztbe fonom a karom.

Chris ajka sarkában mosoly bujkál, egyik szemöldökét játékosan felvonja.

– Talán adnod kellene egy esélyt, hogy magam meséljem el a saját történetem. De csak ha elég bátor vagy hozzá.

A szavak a levegőben lebegnek közöttünk, tele ígérettel és feszültséggel, miközben a köztünk lévő távolság szinte észrevétlenül fogy. Most mit tegyek? Alig ismerem, ami persze máskor nem jelentett gondot, de már sokkal okosabb és megfontoltabb vagyok. Nem fogok fejest ugrani semmibe, amíg nem vagyok biztos a dolgomban. És Chris sem lépi át a határt, hanem türelmesen vár, hogy engedélyt kapjon.

– Én nem olyan lány vagyok, aki ledobja a bugyiját a kék szemedtől és két szép szótól – mondom határozottan, de kissé remegő hangon.

– Pont ezért izgat ez a helyzet – motyogja.

– Túlságosan is magabiztos vagy.

Egészen közel hajol hozzám, amitől összerezzenek. A bőre melege az arcomnak csapódik, miközben a fülembe suttog:

– Próbáld ki, milyen érzés bízni valakiben, akit alig ismersz – mondja, a hangja szinte csak egy lehelet, amitől libabőr fut végig rajtam.

Egy pillanatra lehunyom a szemem, hogy összeszedjem a gondolataimat, de ahogy kinyitom, Chris szemében ott csillog az a huncut kíváncsiság, amitől minden tiltakozásom egyre gyengébbnek tűnik. Már nem tudom megjátszani magam előtte, az izgatottságom elárul. Arra számítok, hogy megteszi az első lépést, de helyette hátrálni kezd. A tekintete viszont nem enged.

– Alig várom, hogy elkezdődjön ez a játszma!

Utoljára még rám kacsint, majd visszamegy a házba. Teljesen összezavarja az érzéseimet, de kicsit sem esik rosszul a közeledése. Azt hiszem, még egy indokot találtam, hogy ideköltözzek. Talán ez egy jel, hogy tovább kell lépnem, hiszen annyi minden vár még rám: egy új ország, új város, új színház és egy egész új élet. Mert sosem késő változtatni, ha nem a megfelelő irányba haladunk. Én is azt érzem, hogy ez a lehetőség minden, amire eddig vágytam.

Egy pillanatra az ég felé emelem a tekintetem, amikor egy apró hópehely hullik az arcomra. Ez az igazi karácsonyi csoda. A karrierem felfelé ível, újra a barátaimmal lehetek, és megannyi ajtó nyílik ki, és lehetőség tárul elém. Már csak rajtam áll, hogy mennyit sikerül mindebből megragadni.

{1} Frederick Loewe: My Fair Lady – I’ve Grown Accustomed to Her Face, 1956.