Borítószöveg

Hogy milyen egy igazi falusi lakodalom? Hát olyan, amilyen. A kis Bori is férjhez megy végre: nagy az öröm a családban – vagy legalábbis az örömanyának és az örömapának örülnie illik. A lányoknak pedig úgy kell viselkedniük, ahogy azt anyuka elvárja – nehogy már megszólják őket. Ott van a kicsit (vagy inkább nagyon) elcsigázott Dorka a három gyerekkel, és ott van Nusi is – a barátnőjével...

A három nővér végre együtt! Szeretik egymást? Szeretik az anyjukat, apjukat, a párjukat, a családjukat, a falujukat, melyből kiröppentek, és szeretik az új életüket? Naná, hogy szeretik, a család meg különben is arra való, nem? Onnan kapjuk leginkább a támogatást, megértést, vigaszt, igaz?

Persze tudják a lányok is (mi is): ez nem annyira egyszerű. És hogy az élet hajlamos rá, hogy mindent összekuszáljon. Olyannyira, hogy néha a legszívesebben menekülnénk belőle. De ilyenkor összeszedjük magunkat, és azt mondjuk: „Innen szép nyerni.”

Bányainé Nagy Judit, Fancsikai Eszter és Tapasztó Orsi - három anyuka, akik 2020 októberében létrehozták a @nemakarokbeleszolni Instagram-oldalt. Ez a közös pont az életükben. Meg a humor és az anyaság, merthogy szerintük az utóbbit az előbbivel érdemes művelni, ahogy mindent az életben. Fontosnak tartják figyelmeztetni a gyanútlan érdeklődőt, hogy ez nem egy „Szépirodalmi Mű”, mivel ők ugyanannyira nem írók, amennyire nem színésznők.

Viszont elindult bennük egy történet három nagyon különböző élethelyzetben lévő nővérről, melyet a kiadó érdemesnek talált megjelentetni, és még „regénynek” is nevezi – a lányok pedig elmondhatatlanul boldogok, és jó szórakozást kívánnak ehhez a könyvhöz.

Borítóterv Féder Márta

Borítókép © Liudmyla Klymenko / Getty Images

© Bányainé Nagy Judit, Fancsikai Eszter, Tapasztó Orsi, 2021

© Helikon Kiadó, 2021

Szerzőfotó © Zsólyomi Norbert

ISBN 978-963-479-830-9

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Olvasószerkesztő Kalocsai Judit

Szerzőfotó Zsólyomi Norbert

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1
#esküvő

Azt mondta, nehogy szoknyában menjek, mert az kettévágja az alakom, ruhát válasszak, az nem kövérít, abban öt kilóval kevesebbnek tűnök. Tűnök, de nem vagyok az! Persze kit érdekel, lényeg a látszat.

Kerepes Dorka – ha anya ideges rám, akkor Dorottya –, harmincnyolc éves, három gyerek anyja, boldog feleség, de a szüleinek még mindig egy duci kislány, aki nem tud öltözködni.

Persze hogy szoknyát húzok, azt a nagyon fodrosat, amiben nem öttel kevesebbnek, hanem tizenöttel többnek tűnök, viszont a legkényelmesebb darab a világon. Lapos talpúval, naná! Nusi is hülyének fog nézni az anyagöncömben, így hívja a ruháimat, állandóan stílustanácsadásra akar elrángatni, ő mindig dizájnercuccban feszít, de legalább pasit nem hoz magával most sem, így ő is kapni fogja az ívet. Osztott teher. Kíváncsi vagyok, a menyasszonynak, a kis Borinak mit fog beszólni anya, szegénykém, kellett neki ebbe a családba beleszületni.

– Barack, Villő, Zsombor, indulunk! Apátok már az autónál vár! Nem, nincs tablet az útra, majd énekelünk és mondókázunk, tudom, hogy négy óra az út, legalább lesz egy kis időnk egymásra!

Úgy megnőttek az ikrek, már kisiskolások, ott mindenki nyomkodja a kütyüt, persze hogy a lányok is akarják, ha ezt látják… ez van, de Zsombor alapítványiba fog járni, őt próbálom megmenteni ettől a túldigitalizált őrülettől, amitől a lányokat nem sikerült. Vagy teljesen mindegy, mert a nővéreitől úgyis ezt látja, fejre is állhatok, éljen az összes gyereknevelési könyv, olyan jó, hogy vannak, legalább tudom, hogyan nem sikerül jól csinálnom.

– Ne csapkodd már a húgod fejét, kérlek szépen, jut mindenkinek a kölesgolyóból! Nem, csoki nincsen, majd az esküvőn lesz süti. Ferikém, indítsd már azt az autót, így soha nem érünk oda, anyósod meg fog ölni! Igen, az anyám, van más anyósod is?

* * *

Kopog. A tegnap esti beszólása után alig tudtam elaludni, éjjel is csak forgolódtam. Ha nem szólok semmit, vajon elmegy? Ugye, elmegy? Öt percet kérek. Öt. Rohadt. Percet. De nem, megint kopog.

– Igen? Gyere nyugodtan!

Mindezt a legcsilingelőbb hangomon próbáltam kierőszakolni magamból. Mégiscsak én vagyok a menyasszony, nekem ma tündérvirágszálnak kell lennem mindenkivel, még vele is. Meg mégiscsak az anyám, és biztos van rosszabb is. Biztosan van, senki ne mondja, hogy nincs, legalább ennyi vigaszom legyen.

Menjek reggelizni. Mondom, mi lesz: tojásos lecsó kovászos cipóval – mer’ az nem kenyér, az cipó –, januári disznótorosból abált szalonna lila hagymával, disznósajt, friss zöldségek a kertből, bájmosoly és pálinkás koccintás. Jó étvágyat! Isten-isten! És van Isten, Nusi hazaért végre a reggeli futásból, Dorka mellett szinte az egyetlen értelmes ember a házban. Oké, apa is normális, de ő sosem beszél sokat. Vagy egyáltalán nem. Milyen polgármester lehet vajon? Mondjuk, ott a titkárnője, aki mindent irányít, mint itthon anya. A faluvezetési feladatokról soha nem fogok többet megtudni, de a szombat reggeli éhgyomorra való pálinka utáni gyónás rejtelmeibe már be lettem avatva. Áldassék! Szegény anyám, ha tudná, hogy én itt mennyi mindent sorolhatnék a papnak, de persze hallgatok, mint a sír, mert aztán valami kismadár, bizonyára galamb, olajággal a szájában, elcsicseregné drága anyámnak, hogy a lánya miket művel a fővárosban. Jaj, azok a bulik a Parkban… na, ez az este nem olyan lesz. Bár ki tudja, én még bízom a Szamba zenekar szintis-harmonikás négyesében. Mentsetek meg, mulatós zenészek!

* * *

– De Józsikám, ha nem mondod, akkor honnan tudjam? Persze, érezzem, mert ennyi év házasság után nekem mindent éreznem kell, a rezgéseidből, mi? Ez van, most már ez marad, ne mondd nekem, hogy a falunak nem fog tetszeni, és hát lássuk be, a falu az első, polgármester úr! Lovas kocsi lesz, az fogja vinni a lányodat és az újdonsült vejedet, nem pedig egy old timer. Old timer, mert neked az volt az álmod, te is hülyülsz már megfele, mint a pestiek.

– Sziasztok, megjöttünk! Szaladjatok oda mamáékhoz, köszönjetek! Bepakolunk, aztán mondjátok, mit kell segíteni!

Látom, jó a hangulat…

– Mit kéne, semmit, az asszonyok mindent megcsináltak, tudod, hogy falun ez a szokás, hajnal óta sürögnek-forognak, ti csak készülődjetek, legyetek szépek, jaj, Zsombikám, tiszta apád vagy, legszebb unokám, gyere, hadd csókoljalak meg!

– Köszi, anya!

– Jó, hát mind szép, de hát ez a Zsombika! Kiköpött vejem. Olvas már, ugye? És még csak három, jaj, hát mindig vele büszkélkedek, irigykednek is az asszonyok, hogy ez a gyerek egy zseni. Persze a lányokkal is szoktam büszkélkedni, ők inkább rád hasonlítanak, a te genetikád, tudod. Ugye nem abban akarsz jönni? Mi ez a turkálós stílus, megszólnak, hogy nincs pénzetek, legalább a húgod esküvőjére húzzál már valami elegánsabbat… Mit fog szólni Borika?

– Na, Borit pont ez fogja érdekelni élete nagy napján…

– De engem érdekel, hozok egy ruhát, itthon van még rengeteg dolgod, tudod, amiket nem akartál magaddal vinni, mert nem tükrözik az egyéniséged. Na, azt lehet, hogy nem, de legalább slankítanak, látszani meg az látszik, nem az egyéniség.

– Anya, nem kell!

Nem tudom, miért próbálkozom, úgyis az lesz a vége, amit ő akar. Elképesztő, hogy világéletében ilyen volt, hozhatom én neki az önismereti könyveket, üljön le, olvassa, jöjjön már rá, miért szar neki, miért nem tud örülni, miért csak a keserűség. De semmi, ő nem bolond, neki ne adjak ilyen könyveket, pszichológusról hallani sem akar. Ő így boldog.

– Hol van már az a lány, remélem, felkelt és készülődik, kilenc is elmúlt, persze a fővárosban nem kelnek korán, tudom én, de „élete nagy napján” csak megerőltethetné magát… Józsi, figyelsz? Neked mondom. Nusi meg biztos elment futni, ő tudatosan él, tudatosan, a szmog kellős közepén, azért biztos megérte elhagyni ezt a kis falut. És megint nem hozott pasast magával, soha nem fogja megtalálni az igazit, soha! Lagziba a legjobb barátnőjével jönni? Mit fog szólni a falu… de persze ez őt sosem érdekelte, neki a szabadsága a lényeg, hogy neki jó legyen, érdekli is őt, ha minket kibeszélnek. Harmincnégy éves… hajadon… Borikám huszonöt évesen most megy férjhez, egy harmincnégy éves mire vár? Téged nem zavar ez, Józsi?

* * *

Már hív, hogy hol vagyok, az agyamat eldobom.

– Anya, direkt mondtam, hogy eljövök futni. Félúton. De nem lesz vörös a fejem, hagyjál már! Egy órán belül visszaérek, lezuhanyzom, és aztán ülök be a sminkbe. Nem, az én fejemet is a Bori sminkese csinálja, már ledumáltam. Százszor inkább ő, mint hogy a Böbe pingáljon, a falu kozmetikusa, kérlek… A hajamat majd én belövöm. Hogyhogy mi az, hogy belövöm? Na, most megyek, hogy jöjjek, jó?

És akkor csodálkozik, hogy amint lehetett, elköltöztem, őrmester asszony.

Ez a koszfészek is kikészít, minden ugyanolyan, semmi se változott. Megszoksz vagy megszöksz, hát én megszöktem. Ez is mi? „Fejlődik a tér!” Átfestették a padot, csak rohad a támla ugyanúgy. Gratulálok, polgármester úr, biztos egy vagyonba fájt az önkormányzatnak. Mennyit ültem itt régen, az összes pólóm hátát kibolyhosította ez a pad.

Na, nyit a kocsma, reggel 9-kor már ott nyüzsögnek, ott van apa spanja is, az a gyökér, aki Pestről jött le, és „kucsmának” hívja a kocsmát, mert hogy úgy ízesebb. Próbál beolvadni, de hát az itt nem úgy megy. Főleg, ha a helyiek elől jöttél a pénzt szipolyozni.

– Szia, Tibi! Igen, futok. Nem kergetnek, magamtól. De igen, nagyon vicces vagy, csak figyelnem kell az egyenletes légzésre, azért nem röhögök. Majd a lagziban dumálunk!

Ez a szerencsétlen is itt éli le az életét, és azt hiszi, hogy ez jó. Mennyi lehet most, harminckettő? Miért nem menekül el inkább külföldre, neki legalább még agya is lenne, ha hagynák.

A suli is jól megroggyant, most már legalább kívülről is olyan, mint belülről.

– Csókolom, Marika! Hogy tetszik lenni? Én is úgy, öregesen, köszönöm! Harmincnégy most már. Marika néni se néz ki egy nappal se öregebbnek! Szépek a virágok, mint mindig! Dehogynem nagy dolog, ilyen szárazságban ez nem megy mindenkinek! Csak tessen most már vigyázni, nem szabad napközben a nagy melegben olyan sokat hajolgatni.

Marika, cukikám, itt ül a portán negyven éve. Meg se hívták az esküvőre, mert rangon aluli. Pedig hányszor vitte haza Borit is, amikor basztak érte jönni, volt, hogy még vacsorát is főzött neki. Édesem, megszakad a szívem, hát így legyen itt jó az ember bárkihez. Vagy bárkinek a bárkijéhez, ugye.

Ha erre megyek, az plusz három kilométer, anya ki fog borulni, úgyhogy megyek erre, aztán meglátjuk, kinek a feje lesz vörös…

Itt kijjebb még szeretek is lenni, ez a rész már majdnem olyan, mintha tényleg kifuthatnék a világból. Na bassza meg, tudtam, hogy ebbe is belefutok.

– Hogy én? Hát hazajöttem a Bori esküvőjére. Csak az van, hogy futok, most nem tudok megállni, mert leesik a pulzusom.

Tudtam, hogy ez is itt lesz. Drága jó édesanyám, értsd már meg, hogy nem fogok összejönni apa haverja öccsének az assetudomkijével. Ilyen egy lófejű, ütődött, mézesmázos lúzerrel akkor se, ha egyébként ebben a ligában játszanék. Megint hív, ez már vicc.

– Igen, itt vagyok a szélerőműnél, annál az egy darabnál, amit iderángattatok a lomiból. Forgott ez valaha? Nem, ugye? De ne kiabálj velem, te leszarod a szélerőművet, én viszont hadd nézzek már körbe, ha néha hazajövök. Körbeszaladom, az több energiát generál, mint ez valaha, aztán jövök. Halló?

Alakulunk.

* * *

Végre leülhetek a fodrászom és a sminkesem arany kezei közé, hogy valamit faragjanak ebből.

– Szarból várat, hölgyeim. Fantasztikus lett, még jobb is, mint a próbán volt, tudtam én, hogy titeket kell hívnom. Képzeljétek, azt akarta volna anya, hogy a helyi Böbe csinálja. Az az, strasszos hajcsat, csillámos hajlakkal, nagy-nagy tupírral, üdv a nyolcvanas években. Türkiz szemhéjpúder, rózsaszín ajkak, gyere rám, életem szerelme, Tamás, gyere rám!

– Borikám, minden rendben, készülsz-szépülsz? Hadd jöjjek be, hadd nézzelek! Ez ennyi???

– Hát visszafogottra gondoltam, mégiscsak egy katolikus esküvő… fátylam, mondtam, hogy nem lesz. Hagyd csak, nem kell csak ezért a padláson kutatni régi függönyért. Nem, szerintem teljesen jó leszek fátyol nélkül. Igen, a konty meg ilyen lezser lesz. De hiszen már kész a smink is. Igen, az is csak ennyi, senki ne csináljon belőlem bohócot! Vőfély? Hát a ceremóniamester?

– Ceremóniamester? Ne idegelj ezekkel a pesti urizálásokkal, Béla betyár, az a szép ember, hát persze hogy ő lesz a vőfély, ahogy harminc éve minden esküvőn a faluban! A hagyomány az hagyomány, ez pedig egy vidéki lagzi, mese nincs.

Elájulok. Csikósmellény, kemény szárú csizma meg az a szalagos bot vagy mi a franc. Nem. Hiszem. El. Mondtam Tamásnak, hogy inkább intézzük ezt mi, de anya mindenképp ki akarta venni a részét a szervezésből, hogy segítsen. Hatalmas segítség, tényleg. A nászútfoglalás is rá lett bízva végül, mert van valami asszonypajtása a városi turisztikai irodában, aki tudott valami kedvezményt, vagy a fene tudja, ki emlékszik már arra a sztorijára. Remélem, az olaszországi Veneto helyett nem a Feröer-szigetekre foglalt, bár azon se csodálkoznék.

* * *

– Látod, anya, mondtam, hogy pikpakk elkészülök, Dorkáék hogy állnak? Bár ő nem sminkel, hajat sem csináltat, gondolom, neki nem kell sok idő. Hagyjuk, anya, Bori pont leszarja, hogy nadrágban vagyok, ne fogd rá, hogy ha neked nem tetszik valami. Ha tudni akarod, ez a nadrág volt a keddi címlapfotózásunk sztárja, csak be kellett csippentenem itt oldalt, mert azon a nagyseggű tévés csajon volt, oké, ez annyira nem profi, de hát erre mondják, hogy „falun elmegy, városban meg úgyse nézik”. Így legalább be tudtam húzni a fotózás végén. Nem olcsó. Nem loptam el, csak kölcsönvettem, és ha bárki keresi, majd visszaadom. Mégiscsak én vagyok a főszerkesztő, álljon már meg a világ! Majd megmondom, hogy számlázzák ki hatvan napra.

Most mit szörnyülködsz, ti itt betegre lopjátok magatokat a szerencsétlen helyiek elől, én meg nem vehetek kölcsön egy indokolatlanul drága nadrágot a saját magazinomtól? A felsőm, az tervezői. Hogyhogy melyik tervező? Te ki is vagy, bocsánat? Ja a „fodrász”. Hát, nyuszika, neked ez a név semmit sem fog mondani. Jó, hát ha mindenképp tudni akarod, akkor nézd meg a címkét itt a nyakamnál, mer’ fingom nincs. Na, ő. Ha gondolod, kövesd be Instán, brutál cuccai vannak, csak a stílusa elviselhetetlen. Húzott pár vonalat, nyisszantott egypárat az ollójával, és azt hiszi, már ő szarta a spanyolviaszt. Nagy a verseny, nem azt mondom, mindenki ki akar tűnni valamivel, ő például azzal, hogy akkora paraszt lett, mióta aranycérnát vagy mi a halált kapott, hogy alig lehet visszarángatni a földre. A legutóbb már a ruhát is ki akarta fizettetni. Hát amikor legutóbb elhoztam. Most nem mondta.

Édes Borikám, imádom, de ha megölnének, se mennék így férjhez. Vagy hát én sehogy, de ez a cicaszemnek csúfolt kanyar, amit a sminkes húzott a szeme sarkába, mintha a Böbe küldte volna rá a rontást.

– Gyönyörű lettél, drágám, igazán! Már majdnem könnybe lábadt a szemem, tényleg kis híja volt, mikor megláttam, hogy kicsit kiszaladtatok itt a vonalból, erre picit igazítsatok még rá, aztán huppanok is a helyedre. Nekem valami egyszerűt találjunk ki, jó? Ne ilyen romantikusat, hanem valami olyat, ami fotón is jól mutat. A színeket nem szeretem, inkább a mélységekkel játsszunk. Mármint? Nem értem, mit nem értesz. Mindegy, fejezzétek be a Borit, addig keresek pár referenciát Pinteresten. Most nem állnék neki nulláról elmagyarázni.

* * *

– Hát sziasztok, úristen, de gyönyörűek vagytok, Borikám, sugárzol! Nusikám, ez a szett…

– Aha, te, ebben? Ez most komoly?

– Leszarom, Nusi, anya hozta le a régi ruháim közül, azt mondta, a szoknyám kövérít, mindegy.

– Van nálam pár gönc a tegnapi fotózásról, mutassam?

– Nem, hagyd csak, Bori ma a lényeg, meséljetek, mi van veletek! Ferikém, szedd össze a gyerekeket, kérlek, a menyasszonnyal vagyok!

– Dorka, olyan ziláltnak tűnsz, minden oké?

– Persze, vagyis nem tudom, Feri egy kicsit fura, állandóan a telefonját bújja, gondolom, a háta közepére sem kívánja ezt a vidéki esküvőt.

– Na szép, hát én kérek elnézést, hogy férjhez megyek!

– Jaj, nem úgy értettem, tudod jól. Láttátok az asszonyokat? Anyánk mindenkit iderendelt, szerintem senki nem maradt a faluban, mindenki a csirkéket pucolja a húsleveshez, meg a tojást habosítja a süteményekhez… Bori, volt neked bármilyen beleszólásod a menübe?

– Röhögtessél már, Dorka, rég elengedtem, hogy anyámnak elmagyarázzam, örülnék egy vegán opciónak is.

– Azt mondta, lesz rizs! Rizs krumplival!

– Szuper.

– Gyere, Nusi, hagyjuk Borit szusszanni, hoztam egy kis szatmári szilvát, erdélyi szomszédasszonytól kaptam, megmutassam?

– Isten áldja, meg hát!

* * *

– Lányok, menjetek ki innen gyorsan, ebbe a szobába nem jöhettek, megbeszéltük.

Mindig szanaszét vannak ezek a gyerekek, értem én a szabadelvűséget a nevelésükben, de Dorkáék inkább folyton a ló egyik oldaláról a másikra esnek, attól függ, melyik témáról van szó, sosincsenek az arany középúton. De persze mit csipogok én itt, még férjhez se mentem, nehogy már beleszóljak a gyereknevelésbe.

Nagyanyám régi fenyőbútorainak az illata átjárja a párás szobát. A kis komódon és a tulipános ládán sorakoznak a kiegészítőim, a nagy szekrény ajtaján fehér, szaténborítású vállfán pedig ott függ a ruhám. A ruhám. Tökéletes selyemduchess és organza anyagok párosa finom csipkével, mindig is erről álmodtam. Itt vagyok, az esküvőm napján, erre készülünk másfél éve, a nyakamon a szertartás, és a mellkasomon egyre feszül a súly, sokszor azt érzem, nem kapok levegőt… ezen nyilván a ruha fűzője sem fog sokat segíteni. Dorka és Nusi segítenek öltözni, a nővéreim. Mekkora különbségek, mélységek és magasságok vannak a mi hármasunkban, de most mégis rendíthetetlen egységet érzek közöttünk. Ahogy kerülnek rám a rétegek, egyre jobban izgulok.

Vajon eljön mindenki? Aki igazán számít, nem, akiket kötelezően meghívatott anya, azok meg igen? Hol a csokrom? Az ékszereim? Mennyi időm van még? Az ételérzékenyek vacsorája? A torta végül milyen ízű? Jézusom, semmit sem tudok már! De miért is aggódom, ilyenkor már úgyis minden mindegy, nem? Nem. Ha ma valami balul sül el, azt egész életemben hallgathatom. Adná az ég, ha csak a falutól, de anyámtól is, az ő haragja meg felér az egész országéval. Vagy legalább a megyéével. Miért nem szöktünk el valami szigetre és házasodtunk össze titokban? Kell ez nekem? Ezerszer megkérdeztem már ezt magamtól, és a végére mindig arra jutok, hogy azért mégiscsak hiányozna ez a szedett-vedett falusi bagázs. Az asszonyok esküvői csörögefánkja vagy herőcéje, ki hogyan ismeri, a nagynénik, nagybácsik, akik rengeteget vigyáztak ránk annak idején, az unokatestvérek, akikkel sötétedésig játszottunk az utcán a szomszéd gyerekekkel, a szomszédokról nem is beszélve. Ó, Marika néni a portáról! Drága Marika, mennyit vigyázott rám, amikor anyáék elbeszéltek egymás mellett, és azt hitték, a másik jön értem az iskolába. Emlékszem, délután öt órakor már csak én szaladgáltam a medicinlabda-szagú kistornateremben. Amilyen büdös, olyan kedves emlék ez nekem. De nem hívhattuk meg Marika nénit, mert „nem illik a képbe”, nem is értem… persze a bizonyos esküvői plusz egy főknek, akiket a menyasszonytáncnál látok életemben először, azoknak bezzeg itt a helyük. Meg a befektetőknek, akik állami kisajátításból csurrant-cseppent hatalmas földeket kaptak a „jóistentől”, hogy majd borászatot, pincészetet, wellness-szállodát építtessenek a vidékre. Erre a vidékre… ezt sem értem. Az önkormányzat meg eldönti, melyikben tartja az éves vadász- és lovászbálokat. Ők meg eldöntik, ki mennyit csomagol a kis borítékba az önkormányzatnak. Szóval így kerülnek apám felől ilyen alakok ide, az én esküvőmre.

De most már nem fogok emiatt idegeskedni, nem érdekel. Itt vagyunk! A nagy napon!

– Itt még húznál a fűzőmön, kérlek? De ne nagyon szorosra, nem akarok hónaljhájat! Uhh, köszönöm. Csak azért, hogy ne kelljen húzkodni minden második lépésnél. Hogy néz már az ki az esküvői fotókon, hogy a menyasszony keze minden második képen vagy a hónaljánál, vagy a mellei között van, mert húzogatja a ruháját? Na ugye! Úgyhogy mégis csak húzz még rajta kicsikét! A csokrom? Fejdísz? Hű!

Kész vagyok. Menyasszony vagyok. Már csak pár méter választ el a vőlegényemtől. Tamás vajon hogyan élte meg a készülődést? Neki most mik járhatnak a fejében? Belém tömtek a testvéreim két-három sajtos pogácsát, és most azt érzem, mindjárt hányok és elájulok. Gombóc van a torkomban, a pulzusomat pedig a halántékomon érzem. Nusi is furcsán néz rám, talán látja a rosszullétemet, amin természetesen Gábor újabb zaklatása sem segít. Bár szerintem nem engem, hanem a ruhámat méregeti a stíluskirálynő. A következő hónapra már látom is magam előtt a címlapon az egyik szalagcímet: „Hogyan válassz olyan esküvői ruhát, amin nem nézel ki úgy, mint a szalagavatódon! 17. old.”

* * *

– Most csörgött Laura, hogy tízpercnyire van.

– Kimenjen elé Feri az állomásra?

– Hova? Miről beszélsz, Dorka? Smarttal jön, nyugi, elektromos, védjük a környezetet, ahogy szereted. Viszont kérdezd már meg a kedvemért, ha ideért, hogy milyen volt a vonatút, annyira megnézném a fejét! Kimegyek elé a kapuba, mindjárt jövünk, már ha nem fordul vissza azonnal, amint meglátja a helyet.

Remélem, nem fogja nagyon utálni ezt az egészet. Ha nálam kevésbé, akkor már jók vagyunk. Azért az kár, hogy ennyire összevesztünk ezen az egész különalváson, csoda, hogy egyáltalán eljött. Fordított esetben én tuti nem jöttem volna, de hát nem most bizonyosodott be először, hogy mennyivel jobb ember nálam. Én viszont jobb vagyok abban, hogy jól választok társat. Végül is minden csak nézőpont kérdése.

– Szia, bébi! De jó, hogy itt vagy végre, jól tetted, hogy ide álltál, mert ahol én parkoltam, ott mindig összejárkálják a kocsi tetejét a macskák! Cserébe összefogdossák itt nekünk az egereket. Na basszus, egy éjszakát töltöttem itt, és már ilyeneket mondok. Lőj le, ha elkezdek ízesen beszélni! Nagyon dög ez a ruha, tudtam, hogy jól fog állni! Hát most ez itt ilyen, tyúkszar nincs, de azért nézz a lábad elé, sose lehet tudni.

Miért izgulok minden alkalommal úgy, mintha először találkoznánk? Szerencsére általában senkit nem érdeklünk, ma meg pláne nem fog senki velünk foglalkozni.

* * *

– Szia, drágám, készülődés van, de most megléptem a kertbe nosztalgiázni kicsit, Feri elvan a gyerekekkel, tudunk beszélni! Hallod, épp most sétáltam el a hátsó fészer mellett, emlékszel, ide jártunk cigizni… Még mindig áll, persze, elképesztő, ahogy apám rendben tart itt mindent, gyönyörű ez a kert. Na de mesélj, Zsikém, mi van veled!

És mesél, én meg kicsit kikapcsolok az anya-üzemmódból, és csak hallgatom.

Zsike volt és a mai napig ő a legjobb barátnőm, a jegyző lánya. Mindig gyönyörű, csinos teremtés volt, hallgathattam is anyámtól, minek barátkozok vékony lányokkal, így egy fiú sem fog rám nézni. De hát ez melyik kamasz lányra hat, Zsikével olyan kémia volt köztünk, hogy szavak nélkül is értettük egymást, most pedig azt az életet éli, amit minden nő szeretne élni. Ha nem lenne férje. Meg három gyereke. Meg erkölcsi normái.

A falusi jegyző lányaként ő már nemegyszer állt a kitagadás határán, én legalább férjhez mentem, szültem hármat, ő nem találta meg az igazit, vagyis néhányszor igen, de azok mind vagy foglaltak voltak, vagy melegek, vagy egyszerűen nem viszonozták Zsikém érzéseit. Így ő elhatározta, hogy soha nem megy férjhez, inkább karriert épít, nem fog senkitől sem függeni, és élvezi a szabadságot meg a pénzt. Nem is csinálta rosszul, évekig dolgozott a tőzsdén, pasikat megszégyenítő módon, majd egy fejvadász cég olyan ajánlatot nyögött be neki, amire nem tudott nemet mondani – azóta egy nemzetközi mamutcég vezető pozícióját tölti be. Pontosan nem tudom, mit csinál, de „nagyon fontos személy”. Az összes elegáns étteremben és dizájnerboltban ismerik – na nem azokra gondolok, amikben Nusi járatos a munkája révén, a kis hazai dizájnermárkák boltjaira, amik ha beledöglenek, sem tudnak nemzetközi babérokra törni, hanem az igazán nagyokra, ahol egy kendő megvásárlása félhavi fizetésemet vinné el.

Zsikében és Nusiban amúgy ez közös pont, hogy kis faluból felkerülve a nagyvárosba addig tepertek, míg be nem futottak szakmailag, viszont a magánéletben egyikük sem találja igazán a helyét.

Nem mondom, hogy néha nem irigylem őket a nagy anyaságsztori kellős közepén. Anyaságsztori, amiben benne foglaltatik az anya, a feleség, a takarítónő, a sofőr, a szakács, a logisztikai menedzser, a két lábon járó naptár, a lelki szemetes, és persze a sor végén ott a hivatás is, amiben legyen a nő kiváló, esetemben egyetemi tanár.

Lennék néha „csak” egy mamutcég vezetője, aki saját magát kell életben tartsa, nem még három gyereket és egy férjet, közben meg persze legyen halálosan boldog, hisz mindenhonnan ez ömlik. Szevasztok, szósöl média asszonyai, tényleg annyira makulátlan az a konyhaszekrény, sehol egy porszem, tudom, hobbitok a takarítás, ideje sincs annak a bútornak porossá válni! És nálatok tényleg nem eszi le magát a gyerek, és verekedni sem szoktak? Elképesztő, tanítsatok! Mondjuk, egy új mosógépre gyűjtünk, de rohadjak meg, beáldoznám azt a pénzt egy ilyen tanfolyamért. Ahol megtanítják a makulátlan anyaság fortélyait.

Éljenek az irreális elváráshegyek, amik a nőkre ömlenek a tévéből, magazinokból, plakátokról, internetről és a tökéletes anyukák mekkájából, az Instáról. Ahol a „nem tökéletes” is úgy van bemutatva, hogy nyílik a bicska a zsebemben.

– Itt vagyok, drágám, persze, bocs, figyelj, amint vége ennek az őrületnek, és hazaértünk, hívlak, akkor nyugodtan tudunk beszélni. Hallom már a gyerekek sikongatását, mennem kell, ölellek!

* * *

– Borikám, siessünk, gyere már kifelé, állj meg itt a bejárati ajtó mögött, itt a vőfély a násznéppel, apád már kinn alkudozik velük nagy hangon, most koccintanak a kapuban, hallod?

– Egészségére mindenkinek, aki nézi! Hát még, aki issza!

– Jaaaj, de szép ember ez a Béla betyár, látod, milyen jó, hogy nem az a puccos ceremóniamester lett a vőfély! És milyen sokan eljöttek, odanézz, az egész falu itt van! Meg fél Budapest, na, most aztán láthatják a barátaitok, milyen egy igazi lakodalom.

– Az biztos, egész hátralevő életemben hallgathatom majd, hogy ez az élmény milyen nyomokat hagy majd bennük.

– Mit morogsz az orrod alatt, gyere, gyere, te következel, szaladj kifele az uradhoz!

– Anya, ne rángass már, komolyan mondom, te jobban izgulsz, mint én!

– Persze hogy izgulok, a legfiatalabbam megy férjhez, mondjuk, Nusikámon lenne a sor, de azt várhatjuk.

– Kinek van arra ideje, anya, te meg szaladj már ki, haladjunk!

* * *

Tudtam, hogy lapos talpút kell felvennem, ez a rozoga út harminc éve is pont ilyen hepehupás volt, megőrülnék magas sarkúban. Gyalog a templomig, jó kis menet lesz.

– Barack, Villő, viselkedjetek már, mindenki minket néz! Majd azt mondják, hogy Pesten nem tanultok illemet! Feri, csinálj már valamit velük, Zsomborkám, te gyere szépen anya mellett!

– Nem érdekel, nem fogok előreállni, hagyjuk már a hülye szokásokat, én Laurával akarok sétálni, ha ő nem jöhet az első sorban velem, akkor hátramegyek én vele, olyan mindegy.

– Édes lányom, hogy néz az ki, hogy a barátnéddal sétálsz, hát apád sem hozza oda Miklós haverját, hogy ott jöjjön a család mellett a lagzis menetben, ne őrjíts meg, Nusikám, ne keltsd mindig a feltűnést, azonnal állj Dorkáék mellé, a család az család!

– Azt várhatjátok, megyek Laurához, a templomnál találkozunk! – Persze ha a család nagy kegyesen megengedi, hogy mellénk üljön Laura a szertartás alatt. Ha nem Bori esküvőjén lennénk, már a kocsiban nyomnám a gázt, és húznék vissza Pestre, beteg egy család.

Soha nem volt, és soha nem is lesz olyan családi esemény, ami simán menne. Emlékszem, az én esküvőmön is ugyanez volt, csak Nusit akkor egy kolléganője kísérte.

Szegény Ferim, csodálom, hogy nem menekült el abban a pillanatban, hogy megismerte anyánkat. Bár ő nagy kedvenc, néha azt érzem, sokkal jobban szereti anyám a vejét, mint a legidősebb lányát. Elsőszülöttjét… tudjuk, nem ilyet képzelt. Egyikünket sem ilyennek képzelte, mindig fiút akart, háromig próbálkoztak apámmal, egy negyediket már nem mertek bevállalni, nehogy lány legyen az is.

Persze hogy Zsomborkám a szeme fénye, megszültem neki a soha meg nem adatott fiát. Az ikreket meg, hát azokat elviseli.

– Gyertek rendesen, szépen, egymás mellett, bírjátok már ki a szertartás végéig!

Hol lehet Nusi… beszélnem kell vele! Persze hol lenne, hátul Laurával. Bori olyan fura, olyan nyugtalannak tűnik, és ez nem az a jóféle „férjhez megyek” nyugtalanság, biztos ő is látta rajta, el kell csípnünk.

– Bori, Bori, psszt, gyere már ide hozzánk! Gyere, bemegyünk a sekrestyébe!

– Mit akartok pont most?

– Mondd, mi van, látom rajtad, hogy valami nem oké!

– Nekünk ne hazudj, sose tudtál színészkedni, a képedre van írva!

– Nusi, ne keménykedj már ezzel a lánnyal, látod, hogy mindjárt sír!

– Dehogy sírok, hagyjatok már békén!

– Tessék, már könnyezel is, na ki vele, mi történt?!

– Semmi. Csak a Gábor, megint…

– Mi??? A GÁBOR??? Az az állat?

– Nusi, ne ess már neki! Tudod, mekkora szerelem volt az!

– Ja, majdnem halálos, hogyne tudnám… Mit akart az a szemét?

– Csak érdeklődött.

– Mégis miről? A tökei felől? Azok még mindig nálam vannak, megmondhatod neki, és ha valaha látom még egyszer, a seggébe dugom fel őket.

– Bori, ne is figyelj rá… Oké, egy barom volt, de mesélj, mit akart?

– Hát, hogy hogy vagyok, és tényleg férjhez megyek-e.

– Nem, biztos viccből írtad ki az Instára, agyam eldobom, ez a barom semmit nem változott.

– Aztán reggel ránéztem a telefonomra, és ott volt egy üzenet, hogy még mindig szeret, én vagyok élete értelme, és a Szabadság hídon vár.

– Az pont jó, küldjek oda valakit? Egy szavadba kerül, Bori, véletlenül beleesik a vízbe, ki se kell mondanod, csak bólints!

– Állj már le, Nusi! Bori, te meg szedd össze magad, mondd, mit érzel?

– Hát, hogy nagyon sajnálom.

– Mert olyan jó fej vagy, de ezenkívül?

– Ezenkívül semmit. Azt akarom, legyen jól. És hogy hagyjon békén.

– Ő láthatóan akkor van jól, ha veled szórakozhat.

– Én Tamást szeretem. Vele akarom leélni az életem. Gábort már évekkel ezelőtt lezártam, nem érzek iránta semmit, tényleg csak azt szeretném, hogy hagyjon végre békén. Na de nem akarom, hogy ez a nap erről szóljon, gyerünk, rakjatok össze, hogy néz ki az arcom? Mindenki ránk vár. Férjhez megyek, basszus! Elhiszitek? Annyira izgatott vagyok!

– Hívom a sminkest, öt perc, és az oltár elé kell menned!

– Tamás nem vett észre semmit?

– Á, dehogy! Anyára fogtam, bevette, így már meg sem lepődött.

* * *

Tizennyolc volt, mikor Gábor elcsavarta a fejét ennek a gyereknek. Alig került fel az egyetemre, alig kezdett volna élni, máris szembejött ez a pasi, és vitte magával az őrületbe. Romantikus regényekbe illő szerelem volt az övék, csak a pasi nem egy herceg volt fehér lovon, hanem egy passzív-agresszív állat, narcisztikus hajlamokkal. Az a típus, akit mindenki imád, mindenki istenít, emlékszem, anyánk is az egekbe magasztalta, miközben ez a pasi Borit minden adandó alkalommal a földbe döngölte. Na nem kézzel, dehogy, annak nyomai lettek volna, ő szavakkal operált, de azokkal mesterien.

Évekig húzták, ment a se veled, se nélküled játszma, aztán jött Tamás, aki megmentette Borit, tulajdonképpen így is mondhatjuk, mert ha azzal a barommal marad, már nem él. Önrombolás felsőfokon, nyugtatók, alkohol, minden volt.

Annyit élt ez a lány a húszas évei elején, amennyit én harmincnyolc alatt sem tudtam.

– Állj már egyenesen, Villő, komolyan mondom, mindenki minket néz!

– Anya! Ugye, tudod, hogy pont úgy beszélsz, mint a mama…

Na bumm, AZ IGEN.

* * *

– Itt vagyok, csak Borit kicsit helyre kellett pofozni, vagyis az exét kéne elsősorban, de idő hiányában az most elmarad. Remélem, leég az a kopasz feje a Szabadság híd közepén. Hányas UV-sugárzás van most? Ezer?

Anyám vajon miért tekinget rám zokogva? Na vajon miért? Bárcsak meg tudnám számolni, hányszor okoztam neki csalódást a puszta létezésemmel! 50-ig számoltam, de aztán tizenkét éves koromban leálltam vele. Valamilyen kétismeretlenes egyenlettel biztos ki lehetne számolni, hogy mostanra akkor kábé mennyi lehet az annyi, csak hát, ugye, matekból se voltam elég jó. Megszégyenítem itt az egész falu előtt, hogy a nálam kilenc évvel fiatalabb kislánya előbb megy férjhez. Jaj, anyukám, ha te azt tudnád, hogy messze nem ez a legnagyobb problémád velem kapcsolatban. Drága Borit is hogy fojtogatja a sírás! Remélem, nem annak a gyökérnek az üzenetei miatt. Olyan csoda szép ebben a ruhában, pedig biztos voltam benne, hogy el fog veszni benne. Egy esküvői ruhához kell kiállás, az meg nem az erőssége. Dorka legalább nem sír, ő csak visszatartja a levegőt, hogy a gyerekei ne barmolják szét a szertartást. Régen pedig mekkora zokogógép volt, még be se léptünk a templomba, ő már sírt, pedig sokszor azt se tudtuk, ki házasodik éppen. Jó ez az anyaság, csak felejtsd el, hogy bármilyen szituba beleengeded magad. Ha ott vannak a gyerekeid, azért feszülsz, ha nincsenek, akkor meg azért. Mindegy, hát ő kiteljesedett, testileg-lelkileg, mint láthatjuk.

– Jaj, bébi, nagyon szorítod a kezem. Laura, te sírsz?

* * *

Ha az ember férjhez megy, jó eséllyel egy életre választ magának társat. Tudja ezt ez a lány? Vagy átérzi, huszonöt évesen? Jaj, csak legyen boldog, minden más mindegy, bár nem értem, miért kellett ezt ennyire elsietni. Szeretik egymást, persze, akkor sem megyünk hozzá mindenkihez, akit szeretünk…

– Zsombor, állj már itt mellettem nyugodtan! Feri, a lányok betámadták az oltárt, csinálj már velük valamit! – Komolyan, néha nem értem, miért szültem ennyit. De értem, nagy családot akartam, meg azt a nagy családot jól csinálni, de lehet, a három kicsit túlvállalás volt. Miket beszélek, egyiket sem adnám semmiért. Csak néha, néhány napra. Azt sem tudom, milyen a saját hangomat hallani, vagy Ferivel kettesben lenni úgy, hogy halljuk egymás hangját. Lelépni, mondjuk, a kapolcsi fesztiválra, egy hétig sátrazni, kotyogósból inni a kávét, falusi háztól venni a kenyeret, jézusom, az egy másik élet volt. Még tizenöt év, és újra lesznek ilyenek, kiszámoltam, addigra felnőnek a gyerekek. Remélem, addig Kapolcs is kihúzza.

– Nusi! Pssszt! Nusiiiii!

– Mi van???

Szemmel kérdezem, mert tudunk olyat, hogy mi baja Laurának. Nusi sem tudja. Olyan furán viselkedik, szó szerint végigzokogja a szertartást, pedig alig ismeri Borit.

* * *

– Dorkám, rászólnál, kérlek, a lányaidra, az egész templom minket néz, add át addig Zsomborkát… Gyere a mamához, virágszálam, mamának a szeme fénye! Te, Rozika, pssszt, Rozika, nézd már, milyen gyönyörű ez a gyerek, az egész faluban nincs még egy ilyen!

Mikor mondták ki az igent? Bassza meg, nem hallottam, megőrülök.

– Gyerünk, gyerünk, indulás, megyünk gratulálni Bori néninek, egy-kettő! Virág a kezetekben? Nusi, nektek nincs virágotok? Hogy lehet anélkül gratulálni, nesze, itt egy csokor, a lányoknak elég egy, vedd már el, igen, itt ez a szokás, tedd túl magad rajta, majd Pesten kiterápiázod magadból!

Nem hiszem el, hogy állandóan kell az ellenállás, itt ez van, és kész, mit gondol, húsz év alatt modernizálódott a falu, elmúltak a hagyományok, huss? Csak azért, hogy őt ne idegesítsék?

Milyen szépek a gyerekek és Feri is, ahogy állnak itt a sorban egymás mellett. Mekkora igazságtalanság, hogy a pasiknak jót tesz a kor! Emlékszem, tizenöt éve, mikor összeházasodtunk, kis nyikhaj volt, most meg igazi pasi. Én tizenöt éve jó csaj voltam, most inkább hagyjuk. Újra neki kellene állni sportolni, mielőtt észreveszi a titkárnőjét ez az ember. Vagy a titkárnője veszi észre őt.

– Igen, jövünk már. Borikám, gratulálunk, csodálatos volt az egész!

* * *

A cipőm sarka persze beleakadt az uszályomba, így majdnem ott taknyoltam el az oltár előtt egy méterrel. Azt mondja mindenki, akit kérdeztem, hogy nem lehetett észrevenni semmit, de szerintem hazudnak. Majd a felvételeken meglátjuk… de legalább eddig egyszer sem kellett húzogatnom a ruhát, cserébe viszont feszülök, amikor akarnék venni egy nagy levegőt két vendégtől kapott gratulálós ölelés között, hogy ne fulladjak meg a pacsulifelhőben, ami körülveszi őket. A fele szerintem húsvétról maradt kölni. A nyolcvanhatos húsvétról.

Sanyi bácsinak, mondjuk, mindig jó zöld dobozos Brut aftershave-illata van, mint nagyapánknak volt, csak ne keresné a derekam helyett a fenekem fotózkodás közben. Isten áldja a szoknyám alatti abroncsot, mondtam én anyámnak, hogy kell ez ide. Ezt a gratulálós dolgot sem értettem sosem. Igen, kimondtuk az oltár előtt, hogy mennyire szeretjük egymást, és jóban-rosszban, míg a halál el nem választ, sőt még azok után is csak egymáséi leszünk. Oké, így is van. De miért kell ehhez gratulálni? Mintha ez is valami sportteljesítmény lenne, vagy mintha felépítettem volna egy menő start-upot. Csak mert ki bírtuk mondani azt a nyavalyás igent! Mintha a kelleténél nagyobb feneket kerítenének ennek, mármint egy csomó más igazi teljesítményhez képest az életben. Vagy tényleg ekkora súlya van, csak még én nem érzem? Megismertük egymást, két nagyobb kapcsolati válságon is túljutottunk már – és mennyi lesz még ezek után is, hajaj! –, kitartottunk egymás mellett, és dolgoztunk magunkon a társunk érdekében is. Folyamatos fejlődés és formálódás a másikhoz és a közös világunkhoz. Ha úgy vesszük, ez is egy vállalkozás felépítése, csak itt a hasznot abban lehet mérni, hogy mennyi szeretetet kap az ember a párjától, nem igaz? A házasság a kapcsolati start-up kiteljesedése, mint amikor virágzik egy üzlet? Csak itt mi virágzunk egymás mellett.

Hány vendég van még, a fenébe is?! Egyre kevesebbet ismerek közülük; bemutatkoznak, gratulálnak, kézrázás, puszi-puszi, nagy mosoly a fotón, és kérem a következőt.

Rettenetesen fáj az arcom ennyi mosolygás után, pedig még az esemény felén sem vagyunk túl. No de hát én vagyok itt a menyasszony, mit menyasszony, most már feleség, Feleség, FELESÉG – így hát maradok tündérvirágszál. Az én esküvőm, de én lehetek most a legkevésbé önmagam. A vendégek számára ez a párról szól, számunkra viszont csak róluk.

* * *

– Jaj, ne, jaj, ne! Ne nézz oda! Ide jön? De ne nézz oda! Az a torzonborz szerencsétlen, akinek süt a szeméből az értelem és az elszántság. Láttam, hogy anyáék kalimpálnak felém az előbb, annyira tudtam, hogy rám uszítják! Reggel már összefutottam vele, apa haverjának a valakije, tíz éve próbál felszedni, de mindig lángvörös lesz az arca az ötödik mondatnál, és eloldalog, aztán félóránként újra rápróbál, hátha végig tudja mondani. Nem merek odanézni, hol tart? Beszélget? Kivel? Ki ez a csaj egyáltalán? Röhögnek! Ezt nem hiszem el! Hát ez nagyszerű, egy gonddal kevesebb. Ennek a csávónak pont egy ilyen heherésző kiscsaj való, nem egy komoly nő. Legyenek boldogok.

* * *

Adjon az Isten szerencsés jó estét mindenkinek,

E menyegzős házban összejött vendégeknek!

Víg öröm szárnyaljon, szálljon fel az égig,

Az Isten áldása legyen rajtunk végig!

Míg remegő hangom szárnyra eresztem,

Szemeimet a magas égre emelem.

Onnan várok áldást szép magyar hazánkra,

És az itt összegyűlt vidám társaságra.

Várjuk még azokat, akik még itt nincsenek,

A nagy dolgaik miatt ide nem érhettek.

Addig e vendégsereg mulattassa magát,

Lassú és friss táncra egyengesse talpát!

Juj, de frappáns! Micsoda rímek! Gyerekkorom óta bármelyik esküvőn vettünk részt, mindig ugyanezeket a sorokat hallgattuk. Köszi, anya, valóban fantasztikus ötlet volt ezt rád bízni. De mit tegyek, kikönyörögte. Tamással legalább jót mulatunk a kínrímeken, miközben szegény Béla betyár úgy látja, le vagyunk nyűgözve…

Sárga húsleves cérnametélttel, leveshús paradicsomos mártással, kakaspörkölt nokedlivel, na, itt álljunk meg egy pillanatra! Azt végignézném, ahogy Tamásnak jóízűen be kell falatoznia a kakas heréjét és taraját, hogy termékeny legyen. Mer’ ezen múlik ugyebár. Panírozott sültek rengeteg körettel és salátával, majd az aprósütemények, később a torta, töltött káposzta és éjfél után grillázstörés.

Külső szemlélőként is mindig ciki volt, de benne lenni még sokkal, de sokkal rosszabb. Hogy mi a francért kell ütni azt a kurva tányért és poharat, meg ordibálni, hogy „csóóóókot, csóóóókot, csóóóókot!”, és kalimpálni, majd a pörköltszaftos szájú csókunk után visítozni!? Hú, de jó! Minden ötödik percben!

* * *

Anya vonatozik ott? Valaki szóljon nekik, hogy hárman nem lehet vonatozni, főleg nem erre a zenére! Komolyan mondom, engem nem a koleszterin meg a magas vérnyomás, hanem a szekunder szégyen fog egyszer elvinni. Tényleg, mintha megállt volna az idő, mindenki ugyanabban a ruhában, ugyanarra a szar zenére, ugyanúgy tapogatja a másikat vonatozást imitálva, mint harminc évvel ezelőtt. Szénné égek Laura előtt a családom meg a rokonság miatt.

Nem tudom, mi van ebben az üvegben, de működik. Ágyas valami, azt látom, mintha kis agyak úsznának az alján. Vagy az már az enyém? Lehet, hogy az idegszálaimat is megtalálnám a pörköltben? Az a baj, hogy a negyedik fogásig bírtam, az két órával ezelőtt volt, de még mindig hozzák a kajákat. Egy fél gazdaságot kinyírtak itt a buli kedvéért, úgy látom.

– Ez is mi? Végül is tök mindegy, gyere, Laura, igyunk még egyet, csak nehogy összeakadjon a nyelvünk! Hogyhogy miért? Már megbeszéltük tegnap. Most tényleg elölről kezdjük? Nem téged szégyellek, hanem mindenki mást, amiért ez egyáltalán probléma. De nem te vagy a probléma, értsd meg, hanem ezek itt mind, akik mindennap a pálinkásüveg alján úsztatják a töpörödött agyukat. Egyrészt fáradt vagyok most magamra uszítani az egész pereputtyot, másrészt ez a Bori esküvője, nem kell, hogy rólam szóljon. Nem úgy rólam, rólunk. Igenis értem, hogy ebben ketten vagyunk, viszont ha most itt lekaplak, abban ketten leszünk, csak éppenséggel utána te nyugiban hazamehetsz, de én nem szabadulok meg soha ezektől. Mi az, hogy hogy beszélek róluk? Dehogy beszélek rólad is így! Hát nem érted, hogy mennyire szenvedek ettől az egésztől? Gyűlölöm, hogy nem értik, és utálom azt is, hogy én ebbe a játékba belemegyek, de egyszerűen ez az egyetlen fájdalommentes mód jelenleg. Neked mégis mitől fájdalmas? Miért nem tökéletesen mindegy neked, hogy ők mit hisznek? Mi az, hogy ugyanezt te is kérdezhetnéd? Az a baj, hogy nem érted, mert neked normális a családod, az elmebeteg öcsédet leszámítva. Jaj, ne mondd már nekem, hogy ezt most hallod először, a testvéred klinikai eset. De hagyjuk most az öcsédet, sehogy nem tartozik a tárgyhoz, nem is értem, minek tereled el a témát. Illetve dehogynem értem, mert te is pontosan tudod, hogy mennyi mindennel kell megküzdenem a családom miatt, ami nálatok teljesen természetes és magától értetődő. Hogy is volt, mikor „comingoutoltál”? „Anya, apa, én a lányokat szeretem. Jól van, kislányom. És mi legyen a vacsora?” A te szüleid civilizált emberek, az én komplett családom meg csőlátású, begyöpösödött és tájékozatlan, mellé pedig önző, nagypofájú és pletykás is, ami halálos kombó. Te tényleg azt akarod, hogy bebaszva rohangáljanak faltól falig, ujjal mutogatva ránk, amíg szerencsétlen Bori próbál úgy csinálni, mint akinek ez élete legszebb napja? Neked nem az igazság kell, hanem a dráma, ez a te bajod, de akkor itt van, megkaptad. Most hova mész? Miért mindig az a megoldás, hogy elrohansz, miért nem lehet egyszer az életben higgadtan megbeszélni valamit? Várj! Várj meg, légy szíves, ne haragudj, összevissza beszélek. Feszült vagyok, kimerült, két hete nem alszom, amiért ide kellett jönnünk, ráadásul mostanra tényleg a pálinkásüveg alján lötyög a bal agyféltekém. Vagy a jobb? Melyik felel a kreativitásért, és melyik a racionális döntésekért? Szerintem most az utóbbival lesz a gond. Gyere, kérlek, együnk egy falatot a tizedik fogásból, hátha attól kicsit kijózanodunk, és holnap majd megbeszéljük! Kérlek! Laura!

* * *

Jó, ez a vőfély egy botrány, mondjuk, a kaja sem semmi, teljesen elszoktam ezektől a falusi fogásoktól, jó, hogy hoztunk Bilagitot.

– Nem megmondtam, hogy ne süteménnyel zabáljátok tele magatokat?! Kölesgolyót? Igen, itt van a táskámban! – Persze hogy nem kértek, majd hülyék lesztek, mikor nagyanyátok az asztal alatt adogatja a süteményt nektek. Őrület. Állandóan pufog, hogy a lányok ducik, hogy rám ütöttek, most meg csak azért is eteti őket.

Nusi meg Laura veszekednek. Biztos az a téma, mindig az a téma, évek óta együtt vannak titokban, csak a hülye nem látja, meg persze aki nem akarja, mint a fél családunk. Fejünket a homokba dugni, az nálunk nagyon megy. „Ha bedugom a fejem a homokba, megszűnik a világ, a lányunokáim nem kövérek, a legidősebb lányom sem kövér, az összes gyermekem elkelt, és boldog párkapcsolatban él egy FÉRFIVAL, és mindenki fiúgyerekeket szül körülöttem, ha már én nem tudtam. Az élet ennyivel tartozik nekem” – mantrázhatja anyám minden este elalvás előtt.

– Nem táncolok, dehogy, a gyerekekre ki fog vigyázni, szétkapják a termet…

Mondhatom én, már repít is magával, pont, mint régen, csak most három gyerek is pörög körülöttünk megállíthatatlanul, kórusban énekelve, hogy anyaaaésapaaatáncolnaaak!!! Na igen, nem gyakran látnak ilyet, mi lelte vajon Ferit?

– Gyere, üljünk ki a diófa alá, anya majd ellesz a gyerekekkel, mesélj, olyan fura voltál egész nap. Tudom, hogy a hátad közepére sem kívánod ezt az egész felhajtást, de más is van, mondd már…

Látom rajta, mondjuk, ennyi év után rá sem kell néznem, és érzem, ha valami nyomja.

– Hogy érted, hogy nem vagy a helyeden? Mármint a munkában, vagy a házasságunkban, vagy apaként, vagy mire gondolsz, Feri?

Aha, úgy mindenre, hát ez remek, nem gondoltam, hogy ilyen hamar beüt az életközepi válság, ilyenkor szoktak a pasik sportkocsit venni, meg tíz évvel fiatalabb csajt felszedni, a feleségek ilyenkor szoktak elkezdeni fogyókúrázni, önmagukból teljesen hülyét csinálva megpróbálni menteni a menthetetlent, mert annyi évet beleraktak, kár lenne veszni hagyni.

Teljesen értem, csak én nem látom magam teperni. Önmagamból hülyét csinálni, miközben persze hogy szeretem Ferit, és nem tudom nélküle elképzelni, annak a lehetőségéről meg ne is beszéljünk, hogy a gyerekek egy szétbarmolt családban nőjenek fel.

Jól van, Dorka, gratulálok, dramatizálásból ötös, lehet, nem is ekkora a baj…

– Itt vagyunk, anya, beszélgettünk épp, semmi gond, jövünk már, persze, ki ne akarna vonatozni!

* * *

Mezítláb topogni, táncolni a kilöttyentett fröccsel borított padlón, a kis piros menyecskeruhám már azt se tudom, merre áll rajtam, órák óta tükörbe se néztem. A násznép fele már kidőlt, az idősek hagyomány szerint éjfélig maradtak, aztán egy grillázsdarabot szopogatva hazamentek, a kemény mag még talpon, Tamással viszont már csak egymás társaságára vágyunk. Vége van, elfáradtam. Ha visszagondolok a napra, végül is nem számítottam másra semmiben sem. Egyetlen ember viselkedése sem lepett meg, főleg anyámé nem. Mindent a kezében tart, mindent ő akar irányítani, mint egy vehemens donna. Ha valami nem úgy történik, ahogy ő akarja, indul a passzív agresszió, szúrós tekintetek, lágy hangú odaoda szólások. Soha nem fog változni, nem is érdemes vele erről – vagy igazából bármiről is – vitát nyitni. De mégis van valami apró, szeretetteljes gondoskodás a bántások mögött. A legjobbat akarja a családjának. Miért így? Miért nem lehetett ezt soha máshogy kommunikálni? Vagy valóban szeret minket? Nem csak a saját vágyait szeretné kibontakoztatni rajtunk keresztül? Nusin keresztül aztán bontakoztathat bármit, Dorka legalább szült neki egy fiút. Most rajtam a nyomás, mintha valami régi királyság lennénk, a fiú számít, a lányt meg majd, egye fene, beházasítjuk valami jómódú családba. Annyira nem akarom ezt a mintát átadni majd a gyerekeinknek, de nézd meg, Dorkának se sikerült teljesen. Holnaptól már az unokakérdéssel fog nyomasztani mindenki.

Nem lehetne egy kicsit még annak örülni, hogy férjhez mentem, hogy feleség lettem? Szabóné Kerepes Boróka. Ez vagyok én.

* * *

– Józsikám, befejezed végre a vedelést? Hogyhogy nincs minek örülj, most adtuk férjhez a legfiatalabbat, hogy mondhatsz ilyet? Nem, nem tudom, mi a baja Nusinak, nem is érdekel, merő feltűnési viszketegség az a lány, nem tudok vele mit kezdeni. Láttad, hogy nadrágot húzott? Pedig mennyire kértem, ne csinálja, nem érti, milyen jelentősége van ennek falun. Hogyhogy milyen, hát azt csak férfiak húznak ilyen eseményen. Mindegy, ne igyál többet, mert jön a menyasszonytánc, és mindenki rajtad fog röhögni, ha hasra esel közben.

Régen milyen más volt! Régen mennyivel boldogabbak voltunk, rengeteget kirándultunk, Dorkát állandóan vittük a határ túloldalán élő barátainkhoz, mikor látogatóba jártunk hozzájuk Szatmárra, azok voltak ám az idők! Józsimmal éjszakákat mulattunk át, azt hiszem, azok voltak életem legboldogabb évei.

Aztán elkezdtek kamaszodni a lányok, szépen sorban, csak kapkodtuk a fejünket, hirtelen mindenki öntudatára ébredt. Hirtelen mindenki mindent jobban tudott, mint a saját anyja.

Most meg Borika is kirepül, vagyis már évekkel ezelőtt kirepült egyetemre, nem is tudom, mit álltatom magam.

Ketten maradtunk, a polgármester úr meg én, neki ott a falu, nekem meg a női közösség, mondjuk, mamikáék büszkék lennének ránk, legalább ennyi.