One last Rainy Day
Date: 2026-09-25
Description: """Szeretjük az esős napokat, ugye, kicsim?"" Dominic King nem akar semmit, nincs szüksége semmire...csak a szabadságára. A ketrecének kulcsa a hatalmaskodó, túlzottan védelmező bátyjának, Tobiasnak az öltönyzsebében lapul, aki annak a titkos igazságosztó csoportnak a vezetője, amit Dominic is segít irányítani. Küldetésük? Elpusztítani Ronan Hornert. És ki másnál kezdenék, mint a célpontjuk lányánál? A gond csak az, hogy amint Cecelia Horner megérkezik Triple Fallsba, megváltoznak a tervek és a motiváció. Dominic számára ő a meggyőző bizonyíték, hogy van még jó a világban. Mivel Tobias elutazi
Publisher: Rainy Days
Rights: Copyright © 2023, Kate Stewart - © Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

KATE STEWART

ONE LAST

RAINY DAY

AZ UTOLSÓ ESŐS NAP

A mű eredeti címe: One Last Riny Day by Kate Stewart

Fordította: Márton Andrea

Copyright © 2023, Kate Stewart

Hungarian translation © Márton Andrea, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806409

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A texasi születésű sikerszerző, Kate Stewart Észak-Karolinában él a férjével, Nickkel. Kate imád mindent, ami a nyolcvanas és a kilencvenes évekkel kapcsolatos, főleg John Hughes filmjeit és a rapet. Szívesen fotózik, ha kell, megköt egy egyszerű sálat, és időnként nagyon jól bírja a whiskey-t.

A The Ravenhood című trilógiájából – amelynek kötetei,
A falka, az Exodus és a Célvonal – nemzetközi sikerkönyv, önálló TikTok-jelenség és az olvasók kedvence lett.

Kate Stewart további művei:

The Ravenhood-trilógia

A falka

Exodus

Célvonal

Kedves Olvasó!

Spoilerfigyelmeztetés: Ha nem olvastad el a sorozat MINDHÁROM kötetét, itt a remek alkalom, hogy pótold, így elkerülve azt, hogy összezavarodj. Mivel ez a regény szorosan összefügg az előző három kötettel, több utalás történik korábbi eseményekre, ami zavaros lehet, ha nem ismered a harmadik, a Célvonal című kötetet, ami feltárja a Holló-testvériség-sorozat összefüggéseit.

Bár a jelen regény nagyrészt A falka című kötet ideje alatt játszódik, javaslom, hogy mindhárom regényt olvasd el – a sorrend a következő: A falka, Exodus és Célvonal –, mielőtt elkezdenéd ezt a könyvet.

TriggerTrigger-figyelmeztetés figyelmeztetés

A sötét felhőnk jelenléte az utolsó fejezeten túl is ott lebeg. Sok mindenre történik utalás, de sok minden meg is történik ezeken az oldalakon, amit egyesek triggernek vagy zavarba ejtőnek találnak. Mégis úgy éreztem, fontos volt lejegyezni, hogy tökéletesen leírjam a hollóink, különösen Dominic King küzdelmeit. Korunkban minden hősre több teher kerül, mint amennyit elbír, és Jean Dominic King mindent kibírt, de a legjobb oka volt rá – a szeretet.

Remélem, érezni fogjátok a szöveg minden rezdülését, ahogy én is éreztem írás közben.

Szeretettel csókol:

Kate

A hősöknek, akikre olyan nagy szükségünk van.

Bújjatok elő, akárhol is vagytok!

PROLÓGUS

Az intuíció nem olyan tulajdonság nálam, mint másoknál – ez a képesség bizonyos helyzetekben jön elő azért, hogy utat mutasson. Velem ez sosem így volt. Engem ugyanis egész életemben naponta ösztönzött cselekvésre, és sosem hagyott cserben.

Egyszer sem.

Akkor hogyan jutottam el idáig?

Hogy a picsába jutottam el idáig?

„Olyan ember, akinek túl sok titka van, és senkivel nem tudja megosztani őket.”

Cecelia, A falka

ELSŐ FEJEZET

Sean motorja felbőg, ahogy meghúzom az utolsó csavart is. A motor ismétlődő berregése és a kocsifelhajtó kavicsának a csikorgása segít elvonni a figyelmemet a fejemben tizenkét kibaszott órája visszhangzó zajtól.

Nem kéne meglepődnöm – sokszor voltam már tanúja undorító, befolyásos, hatalomtól megrészegült férfiak tetteinek, akik egyszerűen beleuntak ebbe az életbe. Amikor ez megtörténik, elkezdik feszegetni a határokat, hogy mennyit lehet megúszni. És megússzák, sikerül nekik, valóra váltják a legperverzebb fantáziaképeiket is – a legtöbb azzal függ össze, hogy levadásszák a gyengéket és a védteleneket.

Úgyhogy nem, nem kéne meglepődnöm – bár igyekszem –, mégsem találok magamban olyan helyet, ahol teljesen érzéketlenné válnék ezzel kapcsolatban. Nem vagyok hívő ember, de mostanában minden egyes kibaszott napon azért imádkozom, hogy legyek érzéketlen.

Megkönnyebbülök, amiért Sean itt van és eltereli a gondolataimat. Rápillantok a Mazda motorháztetője fölött, amin azóta dolgozom, amióta feladtam a reményt, hogy ma éjjel aludni tudok. Sean irigylésre méltó könnyedséggel és öntelt vigyorral lép a szerelőakna felé.

– Elindul végre az a szar?

Ostoba kérdés.

– Nem ostoba kérdés – jegyzi meg, majd félrehajítja a cigarettát, és eltapossa a csizmája sarkával. – Ha sikerült véghezvinni a lehetetlent, akkor akár csodának is nevezném.

Kiakasztom a motorháztetőt tartó kallantyút, leengedem, Sean pedig beül a volán mögé, ahol megkaphatja a választ.
A kocsit megkerülve a vezetőülés melletti ajtóhoz állok, ahol Sean a foszladozó bőrülésen trónol, egyik lába a műhely padlóján nyugszik. Előkapom a melós törülközőt a farmeromból, tisztára törlöm a kezemet, miközben Sean ráadja a gyújtást, és az ősöreg kocsi azonnal életre kel. Sean elvigyorodik, és felém biccent.

– Egész tűrhető szerelőnek mondanálak, ha kissé kevésbé lennél ijesztő, és néha meg is szólalnál.

Égnek emelem a tekintetem, ahogy folytatja.

– Ez mennyi is volt, három vagy négy mondat, válasz nélkül? – viccelődik, majd leállítja a motort, kiszáll, és becsapja az ajtót. – Részemről ennyi. – Végigmér. – Hol jártál az éjszaka?

Vállat vonok.

– Kocsikáztam.

– Igen? Találkoztál valakivel?

Felszegem az államat.

– A te esetedben nem mindig jó az elszigeteltség. Az ajtóm alig néhány méterre van a tiédtől.

– Nem volt kedvem beszélgetni.

– Aha, az óvodások is így viselkednek, ha felhúzzák őket. – Mindent megért a testtartásomból, és felsóhajt. – Ez megint egy olyan nap lesz, mi? – Bosszúsan megrázza a fejét.

A köztünk ritkán előforduló súrlódásnak az az oka, hogy Sean azt hiszi, tudni akarja, hogy mi jár a fejemben. Azt szeretné, hogy kiöntsem neki a lelkem, ő pedig szétcincálhasson minden mondatot, mert úgy képzeli, hogy segíthet rajtam.
De mivel nagyon jól ismerem, tudom, hogy ha felfedném előtte a féltve őrzött titkaimat, azzal jóvátehetetlenül összetörném, és ugyanolyan állapotba kerülne, amilyenben most én vagyok. Egyelőre – addig, amíg nem szakadhatok el azoktól, akik felelősek azért, hogy így érzek – itt maradok, a legborzalmasabb börtönben.

Egyelőre.

De hamarosan…

– Mi van, cimbi? Mi van? – kérdezi Sean, aki megérzi, hogy küzdök a póráz ellen, ami egyre rövidebb, ahogy napról napra harcolok vele. Újabb cigarettát halászik elő. – Ne csináld már, cimbi! Legalább mondj valamit!

Ahogy felkattintja a Zippo öngyújtóját, kissé megnyugszom. Az ismerős hang eszembe juttatja, hogy nem vagyok egyedül, soha nem is voltam.

– Talán úgy gondolod, hogy elég jól bezárultál, Dom, de közben mindenhol szivárogsz. Ezt – mutat kettőnkre – már eleve megnehezítetted. Ha most visszafojtod azt, ami fontos, akkor lehetetlenné teszed, ami történni fog.

Meg sem próbálom megvédeni magamat, mert maga a helyzet lehetetlen.

Nagyon ritkán titkolózom Sean előtt, de most egyetlen szót sem mondhatok, mert ha megteszem, úrrá lesz rajta a kíváncsiság. Követelni fogja, hogy hadd legyen tanúja annak, aminek én a tanúja voltam. Ha ez megtörténik, senki nem fogja megakadályozni, hogy elinduljon a láncreakció.

Seanban nincs meg a szükséges önuralom, hogy képes legyen fegyelmezni magát – akkor nem, ha erről van szó. Egyre elviselhetetlenebb, ahogy telnek a másodpercek. Ezt több alkalommal sem tudtam megértetni a fivéremmel. Valahányszor Tobias rám legyint, cserben hagy minket… őket… mindannyiunkat.

Valaha büszke voltam magamra azért, hogy képes vagyok bármit megszerezni, amire csak vágyom. Most azonban ez kibaszott átoknak tűnik – súlynak, amitől sosem tudok megszabadulni.

Még egy kicsit ki kell bírnom. Csak egy kicsit, és aztán feltárhatom azt, amit az utóbbi hónapokban magamba zártam, azóta, hogy elkezdtem kipipálni a feladatlistámon a tételeket.

Ez a lista – minden szándékom és célom ellenére – kurvára félrement, amint megtudtam, hogy miként juthatok be oda, ami a fogfehérítős mosolyok és a kamu hazafias életstílus mögött rejtőzik. Ezeket az életeket mesteri módon úgy alakították, hogy hasonlítsanak az egyre csalókább amerikai álomra. Holott a valóságban igazi kibaszott szörnyetegek hobbijainak és kedvenc időtöltéseinek vagyok a szemtanúja.

A hatalom ellen összeszedett bizonyítékok, amiket gyűjtögetek, alig egyetlen nap alatt megsemmisítik majd törékeny ökoszisztémánkat. Ami a lelkemben kavarog, az tíz atombombának felel meg, és egy kibaszott szót sem szólhatok róla.

Még nem.

– Éhes vagy? – kérdezi Sean, mert tudja, hogy nem megy velem sokra.

Ettem már ma? Éhes vagyok?

– Bassza meg, öregem! Két szó! Két szót mondj! Mondj két szót, nem hagyhatlak itt így! – Sean kifújja a füstöt. – Szinte hullámokban árad belőled az ellenségesség.

Visszanyelem a választ, és arrébb lépek a nem szűnő piszkálástól. Ahogy a helyzet áll, nem tehetek semmit a fivérem támogatása nélkül.

Sean megtöri a küzdelmemet némi remény megcsillantásával, ahogy a hátam mögött lógó műanyag faliórára pillant.

– Basszus, halasszuk el! Elkések, ha nem indulok el.

A terv. Van egy tervünk.

A terv utolsó fázisa most kezdődik, amikor Sean visszatér a Horner gyárba. Amint a tervet kiviteleztük, senki és semmi nem állíthat meg: felborítom a túlságosan is szépen polírozott asztalt, hogy felfedjem alatta a mocskot. Mintha Sean tudná, hogy mire gondolok, felmarkolja a kulcsát. Ahogy indulni készül, azon kapom magam, hogy azt kívánom, bárcsak itt maradna, csak azért, hogy elvonja a figyelmemet. Nem szoktam mások társaságára vágyni. Sosem éreztem ilyet. De most szükségem van… valamire.

– Eligazítás?

– Egy szó már megvan – veti oda Sean fürkésző tekintettel. Nem bízik bennem olyankor, ha magamra maradok a gondolataimmal. Nem tudom, hogy magammal kapcsolatban mennyire bízhatok önmagamban. – Mondj még egyet, Dom!

– Felkészültél?

– Számít ez? – kérdezi Sean, majd végigszánt a haján. – Ideje eljátszanom a szerepemet. Otthon találkozunk.

MÁSODIK FEJEZET

A basszus dübörög az ablakpárkányomra állított hangszóróból, leszűrődik az új házunk hátsó udvarára, ahol nagyjából húsz barátunk lézeng. Beütöm a kódot, abban reménykedve, hogy még egy magányos órát lophatok magamnak, mielőtt csatlakoznom kell hozzájuk. Egyáltalán nem vagyok abban a lelkiállapotban, hogy leálljak kedélyeskedni, ezért kapva kapok az alkalmon, és gyorsan besietek a házba, amikor az eldobható telefonomon válasz érkezik egy olyan üzenetemre, amit órákkal korábban, még a műhelyből küldtem. Ahogy telnek a napok, a válaszai egyre lassabban érkeznek.

Jól vagy?

B: Mi az, hogy jól?

A válasz láttán elvigyorodom, ami különös érzés, és ugyanolyan gyorsan elmúlik, ahogy jött.

Ha rájövök, Nagy B, majd közlöm. Listát írok.

B: Kétszer is ellenőrzöd?

Aha, szólíts Télapónak, és az idén mindenki rossz gyerek volt. Mikor beszélhetünk?

B: Ne lépj semmit!

Vagyis a pórázom marad a helyén.

Mint mondtam, kurvára beszélnünk kéne. Beszélni. Fontos.

B: Türelem.

Az nincs. Elfogyott a türelmem.

B: Soha nem is volt. Most már nincs menekvés.

Nincs vagy lehetetlen?

B: Várj meg!

Fogalmad sincs, mit kérsz tőlem.

B: Nem kérem.

– A rohadék! – mondom fogcsikorgatva, majd a telefont az íróasztalomra hajítom. A kijelző világít, az utasításomat várja; én meg úgy döntök, lemondok a nyúlüregről, amibe az utóbbi időben többször is beleugrottam. Épp amikor egy kis nyugalomra lelek a békésebb, gondolkodást nem igénylő munkában, Tyler a nevemet kiáltja, majd kinyitja a szobám ajtaját.

– Persze, gyere csak be! – csattanok fel, és már bánom, hogy bár felnőtt férfiak vagyunk, a következő néhány hónapra szőtt nagyratörő terveink miatt magától értetődőnek vettük, hogy ideiglenesen összebútorozzunk. Bánom ezt a döntést, mivel Seannak köszönhetően odalent hatalmas a nyüzsgés, és amiatt is, hogy a beköltözésünk óta valaki folyamatosan megzavar.

– Biztos, hogy erről tudni akarsz – jelenti ki Tyler. – Társaságunk van.

– Biztos, hogy ennyit felfogtam. – Az állammal a hangszóró felé bökök, ami a playlistemet bömbölteti, próbálva ezzel kizárni az említett társaságot.

– Nem olyan társaság – ellenkezik Tyler, és nekidől az ajtófélfának.

Hátragurulok az irodai székemmel, felkapom a füvesdobozomat, és előveszem a szükséges kellékeket.

– Igen? Világosíts fel!

Tyler beljebb nyomul a szobába, olyan közel jön hozzám, hogy szinte fölém magasodik, és a tétovázása sokatmondó, ahogy elkezdi némi bevezetővel adagolni a hírt.

– Figyelj, öregem, bármi is van most épp veled…

– Ma ezt a dumát már megkaptam – szólok közbe, és előveszem a cigarettapapírt.

– Szerintem nem vagy olyan állapotban, hogy elviseld.

– Akkor mi a szarért kopogtál be hozzám? – Némi türelmet gyakorolva elkezdem kigöngyölni a papírt. – Ki vele! Jól vagyok.

– Kurvára nem vagy jól, és amíg el nem árulod, hogy mi folyik itt, nem tudunk segíteni!

– Már kértem segítséget Franciaországtól. – Szeretnék véget vetni a kihallgatásnak.

Tyler tudja, hogy ha megkerestem a fivéremet, akkor ez nem olyan ügy, amiben ő tud segíteni, és mivel ezzel tisztában van, témát vált.

– Sean hazahozott egy új alkalmazottat a gyárból.

– Jól tette. – Az előkészített papírra szórom az elmorzsolt füvet. – Szőke vagy…

– Ceceliát – szúrja közbe Tyler, és a következő néhány másodpercben a reakciómat figyeli. Annak ellenére, hogy megindul bennem az adrenalin, igyekszem uralkodni a vonásaimon, ő pedig folytatja, miközben én billentyűzetet ragadok. – Szóval kétféleképpen intézhetjük a dolgot: vagy én nyomozok a csaj után, vagy te. Bárhogy is, ez kurvára megbonyolít mindent.

Már benne vagyok Cecelia levelezésében, átnézem Roman tegnap reggel írt levelét. Szerepel benne minden a kapukódtól kezdve a személyzet időbeosztásáig, teljes hozzáférést adva a lányának.

Bár a hatalmas ház egy magánút végén helyezkedik el, és csak a bejárati részt védi kapu, teljesen olyan, mint egy erőd – főleg abból a szempontból, hogy a birtokot körülölelő fákat úgy visszavágták, hogy bárkit, aki megpróbál bejutni, azonnal kiszúrnak a módszeresen elhelyezett biztonsági kamerák. A sors furcsa fintora, hogy a szomszéd telek a mi tulajdonunkban van, így hátulról bejárásunk van Roman birtokára, de maga az épület túlságosan messze van ahhoz, hogy valamilyen ürüggyel ki-be járjunk úgy, hogy ő ne értesüljön róla. Minden arra irányuló próbálkozás, hogy bemikrofonozzuk a házat, csak figyelemfelhívás lenne, amit nem akarunk.

Semmi kétségem nincs afelől, hogy ezt Roman így tervezte.

Bár feltett szándékunk volt lehallgatni a házat, miután az építkezésnek vége volt, ejtettük ezt a tervet. Az ok az volt, hogy Roman szinte soha nem tölti itt az éjszakát. Az állandó lakása Charlotte-ban van, amit sikeresen bepoloskáztunk a Horner gyárbeli irodájával együtt. Azóta ezek a bepoloskázások haszontalannak bizonyultak, leszámítva azt, hogy így tudjuk, mikor hol tartózkodik, így a megfigyelő hollóknak könnyebb a dolguk. Az egyikük jelenleg a központ egyik alkalmazottja.

– Azt hittem, Ceceliát figyelik a madarak, nem? – kérdezi Tyler.

– A hazaérkezésem napján átvettem a megfigyelését, mert rámozdultunk Romanre. Éppen ezért a régi megfigyelőnk nem riasztott, amikor tegnap Cecelia összecsomagolt és ide utazott. Bassza meg!

– Franciaország tudta?

– Hogy átvettem a megfigyelését? – Felpillantok rá. – Miért, úgy gondolod, hogy tiltakozott volna, baszki?

– Csak akkor, ha elbasztad és hibáztál, és nyilván ez történt – mondja Tyler vontatottan, ahogy karba teszi a kezét. – Pedig te mindent észreveszel, Dom, szóval mi vagy ki vonta el a figyelmedet?

A szörnyetegek. A zaj. A nyúlüreg, amit kerestem, amibe fejjel előre belezuhantam, és ez nem hagy nyugodni, ott kísért minden ébren töltött pillanatomban.

– Cecelia nyolc kibaszott éve nem járt itt, és Roman még csak itt sem lakik – sorolom védekezőn, bár ez elég ügyetlen mentegetőzés. – Nem gondoltam, hogy ez a közeljövőben változna. Amúgy meg te mikor láttad utoljára a csajt, őkirályi seggsége?

– Na jó, ne okoljuk egymást, inkább aggódjunk a tizennyolc éves időzített bomba miatt, aki itt áll az udvarunkban! – Tyler tetőtől talpig végigmér. – Vagy inkább az előttem ülő bomba miatt aggódjak?

Nem foglalkozom vele, hanem átgondolom Roman ajánlatát, amit az elhidegült lányának tett, átrágom a részleteket. Hátradőlve folytatom a füves cigi sodrását, közben az agyamban száguldoznak a gondolatok, Tyler kérdései pedig záporozni kezdenek.

– Mit keres itt Cecelia?

– Az apja fizeti az egyetemi tandíját, és megfejeli egy kis örökséggel is, ha dolgozik a gyárban egy kibaszott éven át.

– Jézus Mária, Dom! Hívd fel még egyszer Franciaországot!

Bosszankodom, amiért elcsesztem, de felszegem az államat.

– Momentán semmire nem fogékony.

– Azt hiszem, erről mindenképpen tudni akarna. Ez megváltoztat bizonyos dolgokat.

– Semmin nem változtat! – csattanok fel. – Minden a terv szerint halad. – Mert ha nem, akkor nem leszek képes sokáig türtőztetni azt a dühöt, ami bennem tombol. – Semmi nem változik – jelentem ki, és hallom a hangomban azt az élt, amitől egyre inkább hasonlít egy parancshoz.

Az ilyesmit Tyler nem szereti, túl sokáig hajtott végre katonai parancsokat. Még a testtartása is figyelmeztető, mégis összeszedi magát, és türelmes marad, miközben óvatosan igyekszik kideríteni, hogy mi áll a beletörődésem mögött.

– Dom…

– Emlékszel, amikor visszajöttél az egyetlen tengerentúli utadról? – Szorosan összetekerem a cigarettapapírt. – És nem akartál beszélni róla? – Fel sem pillantok, ahogy lezárom. –
Ez ugyanaz a szitu.

– Olyan rossz?

– Rosszabb. – Nagyot nyelek, és összesöpröm az asztalomról a szemetet. – Ezek nem háborús cselekedetek.

– Jézusom, haver! Értem. De így nem lehet…

– De, de, muszáj. Egyetlen szót se, Tyler, egyiküknek se! Sean nem bírná elviselni a manipulációt, és a fivérem túlságosan mélyen benne van abban a buliban, amit a tengerentúlon csinál. Ha elmondjuk neki, az agya itt lesz, és azt nem engedhetjük meg. Momentán nem. – Egy pillanatig hagyom, hogy Tyler átgondolja a kijelentésem súlyát, amit meg is tesz. – Ez most rajtunk áll. Bízz bennem!

Tyler egy percen át gondolkodik, de végül bólint.

– Jól van. Egyelőre.

A tekintetem is megerősíti a kérésemet.

– Ne – emeli fel a fejét Tyler – kérdőjelezz meg!

– Akkor ne kényszeríts rá!

– Kényszerítettelek valaha is? – veti oda, és a karját leengedi a teste mellé. – Összpontosítsunk a jelenlegi helyzetre. Szerintem nem kéne találkoznod a csajjal, de lefogadom, hogy szembemész a tanácsommal.

– Milyen a csaj?

– Abból, amit két másodperc alatt leszedtem, kíváncsi, ártatlan, jó megfigyelő, és hogy száz százalékra menjünk, túlságosan, kibaszottul gyönyörű.

Lassan izzó düh árad szét bennem, ahogy átgondolom a különféle forgatókönyveket, mindenekelőtt Seannak azt a legújabb húzását, hogy a közös ügyeinket összekeveri a saját élvezetével.

– Nem engem kéne figyelmeztetni az utolsó pontról.

– Az isten verje meg, Sean! – nyög fel Tyler – Tudom, hogy erre senki sem számított, de nincs tartaléktervünk… Jézusom! Na jó – fújja ki a levegőt jól hallhatóan Tyler –, kicsit nyomozok még Roman után, hogy lássam, mi oka lehetett megzsarolni a lányát, hogy térjen vissza az életébe. Nem látom sok értelmét azonkívül, hogy még egyszer, utoljára megpróbáljon kapcsolatot létesíteni vele, nem?

– A lánynak most volt a diplomaosztója – mondom tűnődve. – Roman is jelen volt.

– A diplomaosztón?

– Nem gondoltam különösebben fontosnak. Talán kellett volna – ismerem be.

– Nekem kurvára nem szólt róla senki! – csattan fel Tyler dühösen. – Dom, jó lett volna, ha…

– Nem kell emlékeztetned arra, hogy mivel jár a munkám! – vetem oda feszülten. – Pontosan tudatában vagyok annak, hogy milyen árat fizetek, ha egyetlen kis részét is elcseszem ennek az egésznek, de nincs semmi baj. Majd teszek róla, hogy ne legyen.

– És ez a helyzet?

– Majd gondolkodom rajta.

– Nyilván nem akarsz megint telefonálni Franciaországba, ugye?

És kockára tenni a fivérem életét, aki veszélyes orosz rulettet játszik egy francia bérgyilkossal, akinek istenkomplexusa van?

Bassza meg, nem! Megdolgoztam ezért a pozícióért, és meg is érdemlem. Ez az én döntésem, és ezt mindketten tudjuk. Tyler olvas az arcomról.

– A döntés a tiéd. Utánanézek a csajnak. – Lassan bólintok, majd Tyler eltűnik, és abból, ahogy idegesen bevágja maga mögött az ajtót, egyértelmű, hogy nemsokára úgyis összeveszünk.

Felállok, meggyújtom a füves cigit, majd odalépek a redőnyhöz. Az egyik lamellát felemelve megpillantom a lányt: a kerítésnél áll, háttal nekem, a lemenő nap megvilágítja és kiemeli a sziluettjét. Beleszívok a cigibe, miközben figyelem, ahogy körülnéz, a hegyormot bámulja, Tyler pedig odalép hozzá. Amikor a lány odafordul, elengedem a redőnyt, ahelyett hogy most először alaposabban szemügyre venném.

Semmi értelme. Nem tehetem meg, és nem is vagyok hajlandó megcsodálni a szépségét bármilyen bonyodalomban, amely veszélybe sodorhatja a tervünket. Túl keményen dolgoztunk, túl sokáig vártunk az elkövetkező napokra, hetekre és hónapokra. A tervünk semmiért vagy senkiért nem változik meg, különösen Roman Horner kamasz lányáért.

Annak ellenére, amit egyesek mondanak, nem minden madarat vonzanak a csillogó, forgó tárgyak.

HARMADIK FEJEZET

Miután elszívtam az egész füves cigit, hogy annyira megnyugodjak, hogy szembe tudjak nézni azzal, amit elcsesztem, kanyarítok egy jelentést annak a madárnak a nevében, aki éveken át volt Cecelia nyomában, arra az esetre, ha Tobias jelentkezne. Magamban azzal érvelek, hogy csak így érhetem el, hogy a fivérem arra összpontosítson, amire kell, és lerázom magamról az ezzel járó kellemetlen érzést, ahogy megnyomom a küldés gombot. Ellököm magam az íróasztaltól, és ingerülten elindulok a földszintre. A lépcső felénél Jeremy kap el, aki épp az egyik állandó csajával igyekszik felfelé.

– Sean szobájába, te seggfej! – figyelmeztetem, amikor részegen rám vigyorog, miközben elhúzza mellettem a hódítását. Ahogy elhaladnak mellettem, nem törődöm a lány kihívó pillantásával, sem senki mással, aki esetleg rám néz, amíg átvágok a nappalin és az üveg tolóajtó felé tartok.

A következő pillanatban máris körülvesz a dübörgő basszus és a levegőt betöltő, összekeveredett füstszag, én pedig egy egykor ismerős társaság kellős közepén találom magam. Ezekkel az emberekkel együtt nőttem fel, de most inkább idegennek tűnnek. Ahogy felém pillantanak, elhal az ajkunkon a sokféle üdvözlés, és én hálás vagyok ezért. Zavarnia kellene, hogy ilyen tétovázást keltek bennük, de nekem jobb így.

Amikor először jöttem haza a Massachusettsi Műszaki Egyetemről, olyan helyzetbe kerültem, hogy a négyéves távollétem miatt meg kellett védenem a tetováltak között elfoglalt helyemet, annak ellenére hogy a nyarakat itthon töltöttem. Ez csupán néhány napig tartott, mert tettem róla, hogy így legyen. Egyáltalán nem hatalomfitogtatás volt, inkább arról szólt, hogy olyan akadály került az utamba, ami megnehezítette, hogy elérjem, ami igazán fontos nekem – és erről eszembe jut a jelenlegi akadály. Végignézek az udvaron, látom, hogy néhányan felém fordulnak vagy épp táncolnak, és Sean mellett megpillantom a betolakodót – a testtartásukról sugárzik a bensőséges kapcsolat.

Mintha a lány érezné, hogy mit gondolok, mert elfordítja a fejét, és találkozik a tekintetünk. Ebben a pillanatban különös előérzet fog el, mintha valaki belesuttogna a lelkembe. Lerázom magamról az érzést, elindulok a lány felé, belépek a személyes terébe, és nem vagyok hajlandó hasztalan szavakkal bajlódni. Bár Sean próbál közbelépni, nem tud eltántorítani attól, hogy elmondjam, amit akarok, és még mielőtt egyetlen szót is szólnék, a lány már tudja, milyen is a viszonyunk.

A szócsatánk rövid adok-kapok után véget is ér, és közben szándékosan megszégyenítem. Részegségében csak akkor enged kelletlenül, amikor egyértelművé teszem, hogy nem csupán hívatlan vendég, de nem is szívesen látott.

– Mindegy, megyek.

Megfordulok, hogy visszamenjek a házba, de a lány megragadja a karomat, hogy megállítson. Szinte perzsel a tolakodó érintése, és nehezen állom meg, hogy ne rántsam el a karomat, miközben felé fordítom a fejemet. A dacos sötétkék szempár – ugyanolyan színű, mint az ellenségemé – az enyémbe fúródik, miközben leengedi a torkán, ami az üvegben maradt, majd a lábam elé ejti.

– Hoppá!

A küldetésem még inkább megerősödik bennem, ahogy továbbra is farkasszemet nézünk. Mégis elfog a halvány megbánás, hiszen a lánynak fogalma sincs arról, hogy miféle veszélyt jelent.

Tylernek csak részben volt igaza, amikor kielemezte, de valami kulcsfontosságút elfelejtett megemlíteni.

A szépsége egyszerűen tragikus.

Ha a jelenléte csak egyetlen aprócska dolgot változtat meg a következő hónapokban végrehajtandó terven, akkor gond nélkül megteszem, amit kell, hogy kiiktassam az egyenletből.

Ahogy ez a gondolat átsuhan az agyamon, a lány befejezi a tirádáját, láthatóan azt akarja, hogy övé legyen az utolsó szó.

– Tudod, azért annyit mondhatnál, hogy örültél a találkozásnak. Kirúgsz a bulitokról. A minimális udvariasság nem ártana.

– Engem sosem vádoltak azzal, hogy udvarias vagyok.

– Bárkitől ez a minimum, te seggfej!

A türelmem maradékát is kezdi felemészteni az alkaromat égető érintése. Sean olvas a gyorsan változó hangulatomból, elkáromkodja magát, majd a vállára kapja a lányt. A tekintete az arcomra szegeződik, mintha valami visszajelzésre várna, de az enyém továbbra is Roman lányára tapad.

– És milyen dögös seggfej vagy! – duruzsolja a lány spiccesen.

Nevetés tör ki körülöttünk, oldja a sűrű feszültséget, és az ajkam önkéntelenül is mosolyra húzódik. De csak addig, amíg a lány ismét megszólal.

– Zűrös csaj vagyok. Csak kérdezd meg a tesódat!

Sean vállán lógva továbbra is engem néz, miközben ő átviszi az üveg tolóajtón, hogy megvédje a legrosszabb énemtől. Amikor már eltűntek szem elől, Tyler odalép mellém, és felteszi azt a kérdést, amire már mindketten tudjuk a választ.

– Mégis mit képzelt ez a Sean?

– Hogy kufircolhat egyet, miközben meggyőz minket arról, hogy szívességet tesz nekünk – vetem oda, és Sean után bámulok.

– És senki nem gondolt arra, hogy megmondja neki, ez nem így van?

– Mi gondoltunk – pillantok Tylerre –, csak nem figyelt ránk.

Tyler agyában dolgozni kezdenek a fogaskerekek, nekem pedig eszembe jut egy régi beszélgetés, ami kamaszkorunkban hangzott el köztünk egy tábortűz mellett. Egy olyan éjszakán, amelynek – legalábbis elvileg – élénken élnie kellene minden részletével együtt mindannyiunk emlékezetében, hiszen azon az éjszakán kezdődött minden.

– A stratégiánk egyszerű lesz – jelenti ki Tobias, és elgondolkodva a lángokba mered.

– Vagyis? – tudakolja Tyler.

– Rendesen kell csinálnunk. Egy Roman-félét csak úgy lehet legyőzni, ha eljátsszuk az alvó óriást – feleli a fivérem olyan hangon, amire mindannyian felkapjuk a fejünket.

– Gondolj a trójai Helénára! – mondom, mert ismerem a gondolatmenetét, és mert Mrs. Green nyolcadik osztályos órái miatt mindannyian jól ismerjük a görög mitológiát.

A monda szerint Helénát, a míkonoszi Spárta királyának, Menelaosznak a feleségét elcsábította és elrabolta a trójai herceg, Parisz. Az asszony az elrablója mellett maradt, ezért kirobbant egy tízéves háború. Azonban annak, hogy ezt szóba hoztam, semmi köze nincs a szerelmi történethez, annál inkább a trójai faló ötletéhez. A görög harcosoknak sikerült bejutniuk Trója városába, és elfoglalni, pedig tíz éven át hasztalanul ostromolták; elbújtak ugyanis egy hatalmas lóban, amit Athéné istennőnek szánva ajándékul ott hagytak a városban. Ugyanezzel a taktikával módszeresen és fokozatosan el tudunk jutni Romanhez.

Ahelyett, hogy mindezt felidézném, hangot adok a kevésbé bonyolult megoldásomnak.

– De minek ennyi macerát a nyakunkba venni, amikor simán kiiktathatnánk a problémát?

A fivérem reakciója kiszámítható és azonnali: ritkán látott félelem villan a szemében, ahogy engem méregetve átgondolja a szavaimat. Azzal, hogy hangosan kimondom, arra kényszerül, hogy tudomást vegyen arról az oldalamról, amiből eddig csak ízelítőt kapott, de atyai aggodalomból fél tőle. Retteg attól, hogy lényemnek ez a része létezik, mert ez egy adott ponton azt jelenti, hogy kereszttűzbe kerülök, holott éppen ez a célom. Egy pillanat múlva tiltakozni kezd.

– Tudom, nem azt javaslod, hogy öljük meg a pasast hidegv…

– Szemet szemért – vetem oda egy vállrándítással. – A mi szüleink bennégtek a tűzben. Mit gondolsz, ez nem indokol valamiféle agresszív cselekedetet? Te magad mondtad Delphine-nek, hogy már eleged van a sok dumából. Hogy a találkozó kész vicc, egy rakás nyúlbéla jön el, akik folyamatosan nyafognak, miközben Delphine újratölti a kávéjukat. Ezzel az erővel akár könyvklub is lehetne, mert kurvára haszontalan időtöltés az egész.

Továbbmegyek, és vázolom az egyszerűsített tervemet.

– Ha elég dohányt forralunk fel, és a megfelelő mennyiségű koncentrátummal bekenjük a kocsija kilincsét, akkor pár perccel azután, hogy beszivárog a bőrébe, vége van. Szívroham szerepel a halottkém jelentésében. Ha megvan a megfelelő alkalom, száz százalékban lenyomozhatatlan.

Bár fák veszik körül a tábortüzet, a lángok elég fényt adnak ahhoz, hogy lássam, ahogy Sean arcából kifut a vér, miközben egyszerre rémülten és figyelmeztetőn megszólal.

– Nem dohányzik, tehát itt az első hiba a hülye ötletedben, és mi nem ilyenek vagyunk – nyögi –, és nem is leszünk ilyenek, Dom. Mama és Papa nem ezt akarta. Van ennél jobb, diplomatikusabb megoldás is, ami kegyetlenebb a halálnál. – Határozottan megrázza a fejét. – Mi azt fogjuk csinálni, hogy mindent jobbá teszünk. Ha legyőzzük Romant, akkor legalább százan állnak készenlétben, hogy a helyére lépjenek. Ezek kihasználják a szüleinkhez hasonló embereket, és amint veszélyt jelentenek számukra, megszabadulnak tőlük. – Jelentőségteljesen pillant ránk. – Velük mit fogunk csinálni?

– Az nem a mi gondunk – szólal meg Sean a kempingszékből a focimezében, sörrel a kezében, még mindig teljesen fel van dobva a találkozó miatt.

– El fogjuk érni, hogy a mi gondunk legyen – jelenti ki Tobias. – Ez a lényege ennek az egésznek. Itt nem csak a mi családunkról van szó, vagy erről a városról, már nem.

Zsebre dugja a kezét, megfordul, és Roman frissen felépített háza felé pillant – alig egy focipálya távolságra van a táborhelyünktől –, a hangja távolságtartón cseng, amikor hozzáteszi:

– Úgy csináljuk az egészet, hogy az főhajtás legyen a szüleink emléke előtt.

Sean felpattint még egy sört, majd elmondja a véleményét:

– Ez elég ambiciózusnak tűnik. De ne már, öregem, nézz körül! Itt vagyunk a nagy semmi kellős közepén.

– Épp ez a lényeg.

Sean most rám pillant, mert olyan keserűen szólaltam meg. Még mindig képzeleg, egy elképzelt világban él, abban, amit Tobias kitalált, és azt szeretné, ha segítenénk neki újraalkotni. Annak ellenére, hogy figyelmeztettem Seant, hogy Tobias nem fog komolyan venni minket akkor, ha nem lépünk valami komolyat, a fivérem úgy gondolja, hogy már szintet léptünk. Fogalma sincs arról, hogy mekkorát téved.

– Csak nem te is séfként akarod végezni apuci éttermében? – emlékeztetem rá. – És mi lesz, ha megszüntetik a bankkölcsönötöket?

Sean tekintete megvillan, de hallgat, a sörösüveg címkéjét kezdi tépkedni, én pedig megfordulok, és Tylerre pillantok, akinek a helyzete ugyanilyen komor.

– Hivatásos katona leszel?

Tyler haragosan bámul rám, a saját apja sorsa a legmélyebb félelme.

Az igazság az, hogy egyikünk sem akar a szülei nyomdokába lépni, se megismételni a sorsukat. Bár Tobias és én sokat szenvedtünk, a fivéreink sem voltak sokkal szerencsésebbek. Tylernek jutott a legrosszabb az apja miatt, aki elhagyta az amerikai földet, és más emberként tért vissza. Sean most épp a kellős közepén van annak, hogy lássa, miféle terhet ró a szüleire pusztán az, hogy működtetik az éttermet, és próbálnak a felszínen maradni.

Az a félelmük, hogy megismétlik a szüleik életét, az egyik fő oka annak, hogy Tobias felkeltette a figyelmünket – de bőven adott más okot is erre. Ő volt az első, aki kitört a kisvárosi létből és gondolkodásmódból. Amikor időnként hazajött, szembetűnővé váltak a nem is olyan apró változások, és ez fenntartotta a kíváncsiságukat. Én azzal elégítettem ki az enyémet, hogy utánanéztem annak, hogy a fivérem miért kezdett egyre kevésbé lazán viselkedni.

Emiatt még inkább eltökéltem, hogy magam mögött hagyok minden rituális kamaszkori baromságot, és még azelőtt férfi leszek, hogy elvárnák tőlem. Nem mintha sok választásom lett volna, vagy Tobias észrevette volna.

– Éppen ezért vagyunk itt – jelenti ki Tobias –, hogy megbeszéljük, kinek mi a fontos.

– Én pontosan tudom, hogy nekem mi a fontos. – Sean felemeli az egyik kezét, és számolni kezd az ujjain. – Punci, punci, punci, punci és… – az egyik ujjával megérinti a hüvelykujját – igen, azt hiszem, hogy még a punci.

Bár bosszankodom, mégis felnevetek, miközben Tobias szeme figyelmeztetőn megvillan.

– Éppen ez az egyik oka annak, hogy összehívtam ezt a megbeszélést. Csajt akarsz? Legyen csajod, de az entyempentyem meg ez a kibaszott klub soha nem fog egymással párhuzamosan menni. Amit a többi srác csinál, ahhoz semmi közöm, de ami minket illet, a csajoknak nincs helyük ennél a tűznél, még nincs. És majd csak akkor lesz, miután én személyesen ellenőriztem őket. Vita lezárva.

– Azt hittem, azt mondtad, a női test szentség – veti oda Sean, provokálva Tobiast, aztán belekortyol a sörébe.

– Az is – fortyan fel Tobias. – És messze jár az üzlettől. A személyes kapcsolat a legnagyobb veszélyforrás. És az első, aki ezen a fronton elcseszi, súlyos árat fizet majd a következményekért. – Ismét végignéz rajtunk, hogy a fejünkbe verje a mondandóját, majd hozzáteszi: – Kivétel nélkül.

Ahogy halad a beszélgetés, próbálom oldani a feszültséget, ami folyamatosan felüti a fejét, miközben újra meg újra odaszólogatunk egymásnak. Tobias kétszer annyit kap vissza tőlünk, mint amennyit ad: dühösek vagyunk rá, amiért olyan sokszor van távol, és amikor hazajön, akkor is csak irányítani akar minket. Alig tudom palástolni a saját bosszúságomat, főleg, amikor a nagynéném ivászata is szóba kerül.

– Tehát ha jól értem – szólal meg Tyler vontatottan –, szükségünk van egy falóra, amivel tudunk toborozni egy sereget, amit aztán elrejtünk benne, és alkalomadtán belopunk a városba.

Tobias helyeslőn biccent.

– Harmadik generációs tengerészgyalogos leszek – jelenti ki Tyler, ami egyikünk számára sem meglepő. – Ez adott, és ha egyvalamit tudok, az az, hogy miként kell felépíteni egy hadsereget.

Most Sean szólal meg, félretéve gyerekes viselkedését.

– Én meg Dom intézzük a műhelyt, és amint beindul, kitalálom, hogy miként tudunk majd áthatolni a nagykapun. – Megborzolja a hajamat, én pedig rácsapok a kezére, miközben befejezi mondanivalóját: – És mindannyian tudjuk, hogy ez a seggfej a Harvardra vagy a Yale-re vagy valami hasonló helyre megy.

– Akkor ezek szerint te leszel a faló – vetem oda a fivéremnek.

– Nem, öcskös – vág vissza Tobias, ahogy farkasszemet nézünk egymással, a korábbi vitánk miatt ugyanis a feszültséget most már sokkal nehezebb figyelmen kívül hagyni. Nagyrészt azért, mert nem engedi, hogy csatlakozzak hozzá Franciaországban, és azt hiszi, fogalmam sincs arról, hogy mit indított el Párizsban. Hogy kikkel jár össze, és hogy állandóan veszélybe sodorja magát. – Itt te vagy a ló – jelenti ki Tobias, ahogy végignéz hármunkon. – És ettől a pillanatól fogva én nem létezem.

Miután még egy ideig alakítgatjuk a stratégiánkat, csatlakozom a fivéremhez, aki néhány lépésre áll a tűztől.

– És mi lesz Helénával?

Tobias leplezetlen meglepetéssel bámul rám.

Néhány perccel ezelőttig a tehetséges kamasz fivére voltam, eszköz, akivel kikerülhet bizonyos szorult helyzetekből, aki segít felderíteni a terepet, segíti abban, hogy megvesse a lábát. Úgy véli, meg kellene elégednem a morzsákkal, amiket időnként odavet nekem, miközben biztonságos távolságban tart a tengerentúli machinációitól. Ám ezen a ponton nekem is vannak titkaim, és én döntöm el, hogy mikor és hogyan leplezem le őket.

Az én információmorzsám Ceceliáról apróság, összehasonlítva azzal, hogy milyen hevesen vetettem utána magam, hogy megszerezzem. Tobiashoz hasonlóan én is láttam ma Ceceliát, ezt az ártatlan, fiatal lányt, akinek a tekintetében ott a lázadás, ahogy belegyűrt egy könyvet a nadrágjába csak azért, hogy ellentmondjon Romannek. A férfi belenevelt előítélete egyértelmű volt, amikor úgy nézett körül a könyvtárban, mintha a falakról szar csorogna le.

Tobias rám pillant, a szavaival egyszerre parancsol és figyelmeztet arra, hogy Roman családi kötelékeibe nem avatkozunk bele, és a fivéremet ismerve, nem is fogunk.

– Helénát kihagyjuk az egészből.

Közel egy évtizeddel később Tyler itt áll mellettem, csendesen mereng, miközben a parti nagy nyüzsgéssel zajlik körülöttünk, mindketten arrafelé bámulunk, ahol Sean és Cecelia eltűnt, majd Tylerre pillatok. Néhány másodperc múlva meglátom a szemében a felismerést: az emlékezete ugyanolyan erős és élénk, mint az enyém, a hallása… természetfölötti, a legnagyobb ász, amivel előállhat – és ezt rendszeresen ki is játssza. Rögtön bizonyítja is, ahogy megszólal. A hangjában rémület érződik, amikor egy ironikus, mégis tökéletesen találó figyelmeztetéssel megfogalmazza a lényeget.

– Óvakodj a görögöktől, még ha ajándékot hoznak is! – Végighúzza az állán a tenyerét, majd rám pillant. – Jézus Krisztus! Heléna kurvára felbukkant Triple Fallsban.

Íme, itt a tragédia.

Heléna számára rosszul végződött a mese, sőt, mindenki más számára is.

Tobias figyelmeztetése itt cseng a fülemben, először a beszélgetésünk óta, mert amint összenéztem Ceceliával, megéreztem azt a zsongást – és még mindig érzem. Tudom, hogy Sean miért hozta el ide, nem is kellett magyarázkodnia, én pedig kurvára nem fogok belenézni ennek az ajándék lónak a szájába – vagy bármilyen más szervébe –, mert minden kétséget kizáróan tudom, hogy ha Cecelia belekeveredik ebbe, akkor egyikünk számára sem lesz jó vége.

– Mit gondolsz? – kérdi Tyler.

– Húsz perc múlva találkozunk a műhelyben.

Most már a csaj is benne van, tesó.

„A helyiek csapatokban grasszálnak végig a sátrak végtelen során. A legtöbb ember mosolyog, boldog tudatlanságban van azt illetően, hogy háború zajlik. Nem tudják, hogy a fák és az állami parkok mögött egy csapat férfi az ő nevükben küzd, hogy virágozzon a helyi gazdaság, hogy az orgazdák ne szipolyozzák ki őket.”

– Cecelia, Exodus

NEGYEDIK FEJEZET

A nap még erősebben süt be a lehúzott redőny mögött, miközben a frissen főzött kávét kortyolgatva homályos szemmel figyelem az osztott képernyőt, ami több kamera képét mutatja. Kettő Roman hátsó udvarát figyeli, miután bejutottunk a biztonsági rendszerének a szerverébe. A második – hála annak a kamerának, amit a várakozó hölgyeményünk kocsijának a csomagtartójára szereltünk – a nemrég felfedezett raktár felé vezető útra nyújt széles betekintést. Az utolsón pedig a raktár tetejére felállított kamera képe látszik. A raktár tulajdonosa az egyik célpont, akivel most hosszú játékot játszunk, a neve Anthony Spencer. Ő Roman kevés ellenségének az egyike, aki először elindította a projektet. Olyan ellenségek ezek, akiknek saját birodalmuk van, amiket ki akarunk rabolni és szétszedni, mielőtt porig égetjük őket.

Azzal, hogy kiiktatjuk a versenytársakat, kurvára biztosak lehetünk abban, hogy mi számolunk le Romannel, és közben még jól meg is szedjük magunkat. Még nem fedtük fel Roman előtt, hogy ki akarjuk nyírni az ellenfeleit. Lehet azonban, hogy hamarosan mégis értesül róla, amikor a környékbeli toronyházakban élő néhány nagykutya, akikkel régóta viszálya van, az alaposan kidolgozott tervünknek köszönhetően egyesével kezd eltűnni, lehetetlenné téve ezzel, hogy előbb kapják el Romant, mint mi.

Roman hamarosan tudni fogja, hogy valaki őt is el fogja kapni.

Ha őszinte akarok lenni, alig várom, hogy elkezdjen utánanézni annak, hogy ki az.

Idő. Csak idő kérdése.

Ezt a taktikát egyeztettem a fivéremmel, mint feltételt, mivel nem volt hajlandó megengedni, hogy azonnal kiiktassam Romant. Hogy mi volt az érvelésem? A minimum az, hogy pszichológiailag egy kicsit megtáncoltatjuk, miközben kifejezetten ügyelünk arra, hogy mi lehessünk azok, akik megbüntetik. Bár Tobias először ellenezte az ötletet, végül győzött a bosszúálló énje.

Megjelenik Jeremy légkondiszervizes kisteherautója, végigszáguld a kavicsos parkolón, és megáll Tyler kocsija mellett. Jeremy kiugrik, keresi a kamerát, és meg is találja. Bekapcsolja a fülesét, és minden egyes szó után megmutatja a céges kabalababát.

– Próba! Próba!

– Egy idióta vagy! – mondom, de önkéntelenül elvigyorodok.

– Szép jó napot, hercegnő! – turbékolja, és felszegett állal bámul a kamerába. – Kényelmesen ül őfelsége a párnázott trónon?

– A golyóim kellemesen hűvösek tőle – vágok vissza, miközben Russell kiugrik az anyósülésről, és kinyitja a hátsó ajtót. – Talán ha életedben egyszer megírtad volna a matekleckédet, nem te lennél az, akinek bütykös és érdes a keze.

– Ne flörtölj velem, Dom! Ez most komoly meló. De árulj el valamit nekem, és csak őszintén! – Megfordul, és a seggét a kamera felé mutatja. – Ebben a terepszínű egyenruhában nagy a seggem?

Russell röhögve a fejét ingatja, ahogy a raktárt tanulmányozza, majd megkérdezi:

– Ki talált rá erre a helyre?

Jeremy készségesen felel:

– Tyler. Nem szerepelt a rohadék céges tulajdonai között, de Spencer valamelyik ősrégi dokumentumában ott volt elrejtve a cím.

Most Tyler szólal meg, aki már bent van a raktárban.

– Elárulhatom, hogy hallunk, pöcsfej. Ne beszéljünk hülyeségekről! Szorít az idő.

– Mi a szitu nálad? – kérdezem Tylert, és a képernyőn lévő órát figyelem.

– Már az ajtónál vagyok – nyögi Tyler. – Ahogy gyanítottam, ez egy felhúzható, földbe süllyesztett zár, nincs megerősítve, ezért, ha nem viszünk el semmit, nem fog tudni arról, hogy itt voltunk. Kurva nehéz kinyitni. Kérek egy percet!

– Nincs sokkal több időd – figyelmeztetem.

Russell felhúzza a kesztyűjét, majd hoz két feszítővasat, az egyiket Jeremynek adja, aki körbejárja ezt az elszigetelt épületet itt, az isten háta mögött, épp a megyehatárunkon. A raktárépület pontos helye volt az, ami idecsalt minket. Az elhelyezkedése, és az a tény, hogy újabb nyomozás után kiderítettük, hogy Roman eladta a földterületet meg a raktárt Spencernek akkor, amikor néhány éve megszabadult a számára hasznavehetetlen ingatlanoktól, még akkoriban, amikor közösen üzleteltek.
A kérdés az, hogy Spencer miért tartotta meg, és miért van felsorolva a személyes tulajdonaként. Jeremy szólal meg ismét, a saját gondolataimat visszhangozza.

– Mégis mi lehet odabent?

– Ezt fogod kideríteni, te barom! – mondom fogcsikorgatva.

Jeremy odafordul Russellhez.

– Mostanában annyit picsog!

Russell rámered, mint mindig, mintha valami félresikerült laborkísérlet eredménye lenne, miközben Jeremy folytatja sirámait.

– Én megértem, Dom. Mindenkinek jólesne egy szabadnap. Mi több – pillant körbe –, ma nincs itt a csaj. Lefogadom, hogy Sean most épp nem ér rá… ó, talán Cecelia erre gerjed… mindig a visszafogott csajok a perverzek.

Ahogy Jeremy kimondja, az eldobható telefonom üzenet érkezését jelzi Seantól.

S: Öt perc, és kint vagyok. Tudom a kapukódot.

Nem kell közvetíteni, és a kódot már mi is tudjuk. Valamit hasznosat deríts ki, és várd a jelzésemet!

– Egyet kell értenem, tényleg kibaszottul dögös a csaj – jegyzi meg Russell, amikor Cecelia megjelenik a medence melletti kamerán, bikiniben.

Kibaszottul tökéletesen fest a napon, hosszú, gesztenyebarna haját fújja a szél a makulátlan arca körül, olyan a teste, hogy álmodban is elélvezel tőle. A puszta látványától elszorul a gyomrom, ahogy a medence felszínét tanulmányozza, láthatóan elmerülve a gondolataiban. Jeremy folytatja Russell eszmefuttatását, megtörve a merengésemet.

– Bármennyire is tiltott terület, ha én lennék megkötözve, valószínűleg hagymám, hogy nagyon drasztikus dolgokat műveljen velem… madártoll, olaj… talán még korbács is. – Lassan Russellhez dörzsöli magát, hogy nyomatékot adjon a szavainak, mire ő ellöki.

– Szállj le rólam, te perverz állat!

– Vége a mókának! – vakkantom, és elkapom a tekintetem Ceceliáról.

Tudom, hogy attól a pillanattól, hogy Sean meglátja, semmi hasznát nem fogjuk venni, annak ellenére hogy Tylernek az este mást mondott. Miután Sean hazavitte Ceceliát, majd felért a lépcső tetejére, Tyler lerohanta, elkapta, és a hálószobaajtóm előtt alapos fejmosásban részesítette. Én nem akartam közbeszólni vagy részt venni a vitában. Miután a műhelyben dolgozókkal, akik ismerik a titkunkat, abban maradtunk, hogy „az ügymenet a szokásos lesz”, megbékéltem azzal a ténnyel, hogy Cecelia nem más, mint akadály, amit ki kell kerülnünk. Sean bosszúsan végigmért, de rácsuktam az ajtót a vitatkozókra, és folytattam a munkát.

Amikor ma reggel Sean kávézás közben puhatolózni kezdett, egyértelművé tettem, hogy nem érdekel, hiába próbált meggyőzni a dolgok „előnyéről”, ahogy azt Tylerrel is tette előző este, mielőtt becsuktam az ajtót.

Nem törődve a Sean iránti egyre növekvő haragommal, másodszor kapom el a pillantásomat Ceceliáról, és kiűzök a fejemből minden gondolatot, ami a csaj sorsával kapcsolatos.

– Tizenhárom perc, és megjön az a barom járőr – emlékeztetek mindenkit, ahogy a raktár bejáratát figyelem. – Hármas kocsi, hol a picsában vagy?

Peter válaszol:

– Most állok be, haver. Dennyvel beszorultunk egy kibaszott traktor mögé.

Megnézem a Layla F150-esére szerelt kamerát, és látom, hogy Layla épp nekidől a felnyitott hátsó ablaktörlőnek – a kérés szerint kihívó öltözéket visel –, ha esetleg szükség lesz arra, hogy az utolsó pillanatban eltereljük a biztonsági őr figyelmét, aki óramű pontossággal ellenőrzi a raktárépületet.

– Hogy áll a helyzet, madárkám? – kérdezem Laylától, aki a biztonsági őr rutinellenőrzésére összpontosít.

– Minden oké – feleli azonnal, nem pazarolja az időt, főleg így, hogy a vőlegénye is tudja a titkot.

Nem sokkal ezután megpillantom a harmadik kocsit, ahogy beáll a kocsifelhajtóra, Laylával épp ellenkező irányból érkezik. Nagy csikorgással lefékez az első két kocsi mellett, aztán Denny és Peter kiugrik, kinyitja a hátsó ajtókat, majd kesztyűt húz.

– Megvan! – mondja Tyler, és kinyitja a rakodóajtót. Másodpercek múlva mindannyian eltűnnek mögötte.

Egy teljes percig nem hallok mást, csak morgolódást és bosszankodást.

– Kibaszottul sötét van idebent! – morogja Jeremy, és halk reccsenést hallok. – Hozhattunk volna elemlámpát.

– Ha esetleg elfelejtettétek – csattanok fel –, nincsenek belső kamerák! Én vakon nyomom.

Elsőként Denny szólal meg.

– Egy tucat, egymásra pakolt rekesz van itt, és néhány doboz is. Kell majd targonca, ha el akarjuk vinni.

Most Jeremy szól közbe:

– Nyisd ki az egyiket, tesó, és nézd meg! Köszönettel nem kérjük Spencer ősrégi képregénygyűjteményét!

– Nem fogja biztonságiakkal ellenőriztetni az épületet negyvenpercenként egy képregénygyűjtemény miatt, te faszfej! – mordul rá Tyler. – Feszítsd fel a felső rekesz tetejét… de óvatosan!

– Tizenkét perc – figyelmeztetem őket.

– Kéne még feszítővas – mondja Tyler. – Russell, a kocsim csomagtartójában van!

– Máris.

Russel elrohan, felkap egy fekete sporttáskát, és eltűnik a raktárban, épp, amikor Jeremy megszólal:

– Kinyitottam az első rekeszt… Mi a szar? Tyler, gyere már ide!

– Tizenegy perc. Tyler, mi van?

Újabb mozgolódás, a mikrofonon át hallom, ahogy felfeszítik a rekeszeket, közben Sean jelenik meg Roman kameráján a medence mellett, Cecelia pedig kiszáll a vízből. Denny töri meg a csendet, elvonva a figyelmemet.

– Van még egy… bazmeg, ez nem lehet igazi…

Tyler reakciója az, amitől megfeszülök.

– Jézus Krisztus! Ezek katonaiak, és kurvára nem játékszerek!

Russell is hallhatóan feldúlt, amikor megkérdezi:

– Biztos vagy benne, hogy ez itt Spencer raktára?

Elfogy a türelmem.

– Nyolc perc! – csattanok fel. – Mi a szitu?

Tyler válaszol. A hangja fojtott a nehezen palástolt haragtól.

– Hat rekesz M9-es és M kibaszott 16-ost találtunk, cimbi. Golyóálló mellények és annyi lőszer, hogy tíz rohadt háztömböt likvidálni lehet vele. Egyetlen szállítócég vezérigazgatója sem teheti rá a mancsát erre a megfelelő kapcsolatok nélkül!

Tyler kilép a rakodóajtó elé, és belenéz a kamerába, rám, a figyelmeztetése egyértelmű.

– A kapcsolatokon a saját kibaszott köreimet értem. Ez momentán rohadtul magas nekünk, és ha mindez Spencer tulajdona, akkor jól elcseszte azzal, hogy egy mezei járőrrel őrizteti ezt a helyet, mert bárkié is ez a cucc, nem fogja annyiban hagyni, ha rájön, hogy eltűnt. Mit gondolsz?

Miközben őrült tempóban cikáznak a gondolataim, belevetem magam a kutatásba, megnyitom a második képernyőt, és gépelni kezdek.

– Hozzátok el a fegyverek nagy részét, és mindent küldjetek el róluk! Megpróbálom kideríteni, hogy van-e olyan a piacon, aki megveszi, és melyik gennyláda árulja őket.

Tyler beugrik a kocsija hátuljába, és elkezdi kiborítani hat nagy fekete sporttáska tartalmát, majd elfordul, és utasításokat kiabál be a raktárba.

– Gyertek már ide, baszki!

– Öt perc! – ordítom, és megnyitom a második képernyőt.

Jeremy, Russell, Peter és Denny jelenik meg, akik csatlakoznak Tylerhez, aki üres sporttáskákat oszt szét közöttük, és pattogó parancsokat vet oda nekik.

– Csak a fegyvereket! Hagyjátok ott a bontatlan rekeszeket, és cseréljétek ki az alsókat és a felsőket, hogy érintetlennek tűnjenek. Minden kibaszott doboz legyen a helyén! Majd én zárok, NYOMÁS!

Először Jeremy és Denny jelenik meg jól megrakott sporttáskákkal, és a kocsijukba helyezik őket, Tyler, Russell és Peter pedig megpakolja a többi autót is.

Rákattintok a főutat mutató kamera képére, és megpillantom a biztonsági autót olyan nyolcszáz méterre, így jelzek Laylának.

– Érkezik a kocsi, madárkám, állj készenlétben!

Layla gyorsan válaszol, felhúzza az ablaktörlőt, hogy ugrásra készen álljon.

– Kész vagyok.

– Lejárt az idő! – kiáltom, amikor Tyler épp becsukja a rakodóajtót, bezárja belülről úgy, ahogy találta. Másodpercek múlva megjelenik a kamera mögül, és beugrik a kisteherautójába. Mindhárom kocsinak gázt adnak, és kilőnek a kapu felé – a kapu tizenöt másodperc alatt nyílik ki és csukódik be. Ennyi időnk azonban nincs.

– Madárkám – mondom, ahogy a kocsi már csak négyszáz méterre van –, ha lassan kigurulnál a fickó elé, hogy néhány másodpercet nyerjünk, az csodás lenne!

– Máris – vágja rá Layla, én pedig a többieknek elmondom az utasításokat: – Amint kint vagytok a kapun, padlógázt neki! Azt akarom, hogy kibaszott két kilométerre legyetek az őrtől… Layla, most!

Felharsan a duda, amikor a biztonsági őr rányom, mert Layla bevág elé, és eljátssza a szerepét, alaposan eltúlozva a déli akcentusát.

– Bocsánat! Most először vezetem ezt a nagy dögöt.

– Álljon már el az útból, hölgyem!

Amikor a kapu annyira kinyílik, hogy már átférnek, a három kisteherautó kilő a parkolóból, és az ellenkező irányba száguld.

– Szép munka volt, madárkám! – mondom, és közben figyelem, ahogy a kapu lassan bezárul, a szívem pedig hevesen ver a mellkasomban az adrenalinlökettől.

– A fiúkért bármit – feleli Layla kedvesen.

– Ha ezt komolyan mondanád… – szólal meg Jeremy úgy, mintha ez ajánlat lenne. Egy másodperc múlva mindannyian fájdalmas nyögést hallunk. – Aú, Jézus Mária, Denny, épp vezetek! Hogy te milyen féltékeny vagy!

Jeremy tovább kínozza Dennyt, én meg ökölbe szorítom a kezemet, és hangosan zihálok.

– Csak egy kis igazítást akartam kérni… hajvágást! Bassza meg! Layla, tudod, hogy egy ősemberhez készülsz hozzámenni?

Layla felnevet.

– Már számolom vissza a napokat. Viszlát otthon, szivi! – mondja Dennynek, majd leteszi.

Az őr autója másodpercek múlva jelenik meg, és fájdalmasan hosszan vár az ősrégi kapu előtt, hogy kinyíljon, majd kényelmesen befordul a raktár parkolójába.

– Minden tiszta – jelentem az összes csatornán.

– Azt a kurva életbe! Ez meleg volt! – nyögi rekedtesen Tyler.

Jeremy ismét a baromságaival jön:

– Esküszöm, úgy érzem, összezsugorodtak a golyóim… vagy inkább megnőttek. Denny, nézd már meg!

– Jeremy – morogja Denny ellentmondást nem tűrően –, ha bármit is előkapsz, ma mindketten itt halunk meg!

Vigyorogva ingatom a fejemet, de a parancsot már komoly hangon adom ki.

– Irány a tábor! Denny, ezeket jó mélyen a föld alá rejtsük el!

– Rendben.

A vállam elernyed a megkönnyebbüléstől, és kiveszem a fülesemet, amikor az egyik monitoromon a programozásnak megfelelően felbukkannak a hírek. Lekapcsolom, és átfutom Tyler üzenetét az imént lenyúlt fegyverekről. Csak remélni tudom, hogy jól döntöttem. Mert most újra végeláthatatlan kutakodásba kezdhetek, hogy kiderítsem, mi a szarban utazik Spencer – közben pedig örülök, amiért nem vagyok Tyler közelében. Nagyjából ugyanis most döbbenhet rá, hogy milyen horderejű dolgot fedeztünk fel. És mivel korrupt katonai körök is érintettek lehetnek – ami Tyler Achilles-sarka –, néma imát küldök felfelé a közelében lévőkért.

Rápillantok a Roman úszómedencéje melletti kamera képére – jól látszik maga a medence és az udvar nagy része is. Seant pillantom meg, ahogy a sekély részben áll, a kezében égő cigaretta füstöl. Cecelia biztos távolságban tapossa a vizet.
A testtartása bizalmatlanságot sugall, ahogy Seant méregeti beszélgetés közben. Ezt a beszélgetést nem hallom, mert Roman azóta nem frissítette a kamerákat, hogy megépíttette a házat.

Miközben Sean közelebb csalja Ceceliát a szépfiús sármjával, sokatmondón felszegi az állát, hogy jelezze: tudja, hogy figyelem. Beállítom, hogy a kamera piros fénye kettőt pislogjon, bár nem tudom, hogy látja-e. Felemelem az eldobható telefont, és írok egy üzenetet a madárnak, aki a közelben várakozik, hogy felvegye Seant. Tudom, hogy a figyelmemet másra kell összpontosítanom, de néhány pillanatig még figyelem őket, és korábbi feltételezésem igazolást nyer. Sean egyáltalán nem végez megfigyeléseket a klub érdekében, inkább a saját dolgával van elfoglalva.

Mindegy, a tény az tény. Egyelőre, Seannak köszönhetően, egy lépéssel közelebb járunk ahhoz, hogy bejussunk abba a házba.

Gyakran van olyan érzésem, hogy Roman azt a házat túlméretezett széfnek használja. A titkai ott vannak elrejtve valahol
a falak között, és valószínűleg ezért is van ritkán ott.

Majd az idő megmondja.

Amikor Sean kiemelkedik a medencéből, miután Cecelia is kijött, a lány figyeli, ahogy távozik, és bár már eltűnt a szeme elől, hosszan utánabámul. Ekkor sejlik fel bennem először a megérzés.

Ez akár sikerülhet is.

ÖTÖDIK FEJEZET

Kimerülve a korábbi raktári balhétól, majd attól, hogy belevetettem magamat az éterbe, hogy kiderítsem, mit fedeztünk fel, sőt még volt egy hosszú műszakom is a műhelyben, így haragosan pillantok az előttem álló seggfejre. A kanapén mögötte heverő, teljesen kiütött lánynak köszönhetően megint próbára teszi a türelmemet.

– Hazaviszem a csajt. Szóval találj ki valami ürügyet! – vetem oda. – Körül kell néznem a házban.

– Majd én körülnézek – biztosít róla Sean.

– Órákkal ezelőtt ott voltál a medencéjükben, és szart sem derítettél ki. Az utóbbi két napban már így is a bögyömben voltál, erre most sikerült ezt a csajt egyenesen az utamba állítanod.

– Nem bosszantani akarlak – esküdözik Sean.

– Pedig kurvára úgy tűnik. Istenre esküszöm, Sean! Ha ez csak a dugás miatt…

– Nem amiatt – csattan fel, és bosszúsan felém bök az állával. – Nem arról van szó.

A válla fölött hátrapillant Ceceliára, aki még mindig ájultan fekszik a kanapén, mivel szívott néhány slukkot a füves cigimből az előszobában történt szóváltásunk közben.

– Csak… – Sean hátat fordít nekem – a csaj a legelső pillanattól mindent megkérdőjelez. Oké, persze, fiatal. De nem ostoba. Abból, amit kiderítettem, ő sem igazán kedveli Romant. Szerintem van benne potenciál, amit te azért nem veszel észre, mert túlságosan dühös vagy ahhoz, hogy hajlandó legyél ránézni.

A füstöt hozzám túl közel fújja ki, mire kiütöm a kezéből a cigarettát. Az égő hamu végigpereg a karján és a farmerján, ahogy lesöpri.

– Mi a fasz van már? Mi a szart képzelsz, ki vagy?

– Én vagyok az a pasi, akivel most dugsz, hogy bejuss a csaj bugyijába!

– Aha, napról napra egyre kevésbé vagy felismerhető, és még így is el kell intéznünk ezt a dolgot. Biztos, hogy én vagyok útban?

Nem is palástolja a kételkedését, ahogy folytatja:

– Megértem, miért vagy dühös, de az a tesó, akit én ismerek, nem engedne egyetlen ilyen hangulatembert sem a helyzet közelébe. Úgyhogy mondd meg te: bízhatok-e benned, hogy kezeled ezt a helyzetet helyettünk is? Mert abból, amit láttam, egyelőre csak halálra rémíted a csajt.

Abból, amit megtudtam, a lány a korához képest érett. Túl fiatal, hogy több esze legyen, de elég bátor ahhoz, hogy áthágjon bizonyos határokat, és elkezdjen gondolkodni. A korábbi szócsatánkban jóformán beismerte, hogy kihasznál minket és az egész helyzetet, szórakoztató kísérletnek tekinti: vagy az apját akarja felbosszantani, vagy pedig saját magát próbára tenni. Valószínűleg mindkettő.

Mivel a legfontosabb szabály az, hogy ismerd meg ellenségedet, Seantól eltérően én elég időt szántam arra, hogy megértsem Cecelia jellegzetes viselkedésmintáját. Egy műhelyben együtt lógva betépni egy rakás tetovált autószerelővel? Nem túl jellemző rá. Mi több, odáig merészkedett, hogy úgy nevezett el engem, hogy a Francia, ami azt jelenti, hogy valaki már figyelmeztette, olyan valaki, aki a fivéremet sem tudná felismerni két ember közül egy azonosításon.

Bár egyértelműen figyelmeztettem, hogy nem válik javára, ha velünk marad, Cecelia egyszerűen semmibe vette az általam meghúzott határvonalat, belépett a műhelybe, és Sean bátorításával otthon érezte magát köztünk.

Szóval lehet, hogy a megfelelő kérdéseket teszi fel, és olyan válaszokat vár, amiket egyedül sosem fog kicsikarni, de ez inkább az a klasszikus eset, amikor a jó kislány rossz útra akar térni, vagy legalábbis rossz döntéseket akar hozni.

Itt jövök én a képbe.

Én nem halálra rémítem ezt a csajt. Én felcsigázom.

Látványosan undorodom attól, hogy ez a nő betört az életembe és a személyes terembe, de ettől ő még kíváncsibb lesz, amiből előnyt fogok kovácsolni, amint le tudom rázni az új testőrét.

A figyelmemet ismét Sean felé fordítom, próbálok túllépni az ócska érvelésén – bevillan a kép, ahogy kissé birtoklón belemarkol a lányba.

– Most komolyan ki kell mondanom?

Sean Zippójának a kattanása néhány másodpercig az egyetlen válasz, majd megvetőn rám pillant.

– Igen, Dom, talán jobb, ha kimondod.

– Képes lennél a csaj miatt cserben hagyni?

– Ja, szerelmes vagyok – közli Sean szárazon.

– Valakit biztos dugni kell.

– Talán így van. Mert ennek a csajnak van szíve, tiszta a lelke, és kibaszottul jó az agya. Mindketten tudjuk, hogy ártatlan ebben az egészben – hangsúlyozza Sean. – És persze attól, hogy ezt számításba veszem, igazi, kibaszott szörnyeteg vagyok.

– Én viszem el őt. Derítsd ki, hogy mi legyen. És ez nem kérés volt.

Sean lenyeli azt a békát, hogy a kapcsolatunkban most először használtam ki azt, hogy én vagyok az idősebb, és nem rágódok azon, hogy ez mit jelenthet ránk nézve. Hátralép, és röviden biccent, majd odamegy Ceceliához, hogy gyengéden felébressze. Ekkor jövök rá, hogy ki az, aki valódi veszélyben forog, és az nem maga a kibaszott Cecelia Horner.

A kocsi hangszórójából a Bundy bömböl, hogy kizárjam a beszélgetés lehetőségét, de képtelen vagyok nem odafigyelni Cecelia rémült kiáltására, ami éles hangú nevetésbe fordul, miközben Roman háza felé száguldunk. Bár az ingerültségem egyértelmű, nem sikerül elfojtanom a mosolyomat, mert tudom, hogy Cecelia teljesen felpörög a száguldástól. A tenyerét a műszerfalra támasztja, a haja összevissza repked a kocsi belső terében, mivel lehúzta az ablakokat, de a rám szegeződő tekintetéről nem veszek tudomást, mert úgy fürkész, ahogy egész este tette. Én provokáltam, hogy többször is hosszan rám nézzen, mert úgy nyaltam végig a füves cigi papírját, ahogy a puncit nyalom. Cecelia néhányszor megpróbált beszélgetést kezdeményezni, amit még bosszantóbbnak találnék akkor, ha nem lenne szükségem arra a figyelemre, hogy kedveskedés nélkül kerüljön horogra.

Seantól eltérően én eltökéltem, hogy eljátszom a szerepemet.

De… nem tagadom, és magamnak sem hazudok arról a vonzódásról, ami akkor támad fel bennem, amikor áthajol előttem, hogy beüsse a kódot az apja kapujánál, miközben Tyler bekanyarodik mögénk. Annak ellenére, hogy igyekezett nem hozzám érni, a selymes haja az alkaromat csiklandozza, és megérzem az illatát, amit a gyári egyenruhája alá fújt.

Ahogy itt ül mellettem, néhány pillanatig elnézem a profilját. Fájdalmasan gyönyörű.

Még ha meg is leptem magam azzal, hogy képes vagyok értékelni a külsejét – Seantól eltérően –, különösen tehetségesen tudom ezt figyelmen kívül hagyni azóta, hogy először felállt a farkam, és megtanultam, hogyan vegyem ennek hasznát.

Egy vállrándítással lerázom a vonzó csapdát, amely most épp Sean farkát szorítja össze, majd lassan végiggurulva a kocsifelhajtón körbenézek a kertben, és mindent részletesen megjegyzek.

Bár minden szögből láttam Roman erődjét, és még azelőtt az emlékezetembe véstem a kibaszott alaprajzát, hogy lerakták volna az alapkövet, most először nézem meg úgy igazából magamnak.

Ahogy megállok, a gyanúm beigazolódni látszik. A házat lehetetlen észrevétlenül bepoloskázni, mert minden búvóhelytől túl nagy távolságra van. Ha megpróbálnánk, Roman azonnal nyomozásba kezdene, hogy kiderítse, ki és miért tette. Ebben profi, és gyakran csinálja. Momentán tisztában van minden egyes ellenfelével, akiket megérdemelten szerzett magának… minket kivéve.

Ezt a hosszú évek óta zajló, sikeres megfigyelés miatt tudjuk. Hozzánk hasonlóan Roman is elég jól fizet azoknak, akik elvégzik a piszkos munkát, hogy megőrizzék a titkait.

Ez a ház mostanáig nem volt a nyüzsgés középpontja – és nekünk be kell jutnunk.

A megoldás maga Cecelia.

Átvágok a kör alakú kocsifelhajtón a lépcsősor aljáig, és végre a lány felé fordítom a fejem.

– Nem tudom, hogy felpofozzalak-e vagy megköszönjem – mondja, és sötétkék szemének a pillantása végigsöpör rajtam.

– Imádtad – vágok vissza, majd visszafordulok a ház felé.

Lenyűgöző épület, de a gondolataimban ez az a hely, ahol az ellenségem jelenleg tartózkodik, alig néhány méterre tőlem alszik. Egy évtized alatt egyetlen holló sem jutott ilyen közel.

Mivel a Glock ott lapul a kesztyűtartóban, közvetlen közelről véget vethetnék ennek a hosszú játszmának, és végre szabad utat adhatnék az elmémben tanyázó démonoknak. De az előttem magasodó házban olyan szörnyeteg lakik, aki ellopta a gyerekkoromat, előre kitervelte a szüleim halálát, akik beláttak a gondosan elhelyezett álarca mögé. Ez a szörnyeteg eltussolta a meggyilkolásukat, és úgy penderítette ki a gyermekeiket egy bizonyos összeggel, mintha a szemetet söpörte volna ki. Úgy tűnik, ugyanígy pénzt ajánl a saját gyermekének is a fárasztó, de haszontalan munkáért.

Mégis mit jelenthet számára Cecelia, ha képes hagyni, hogy a gyárban dolgozzon, holott éveken át nem törődött vele?

Semmit. Nem jelenthet Roman számára semmit. Cecelia talán szintén Roman kibaszott, kegyetlen manipulációjának az áldozata.

Miközben szemügyre veszem az épületet, be kell látnom, hogy a szüleim valószínűleg sosem vágytak többre, és beérték egy ennél sokkal kisebb otthonnal. Most ott tartunk az életünkben, hogy a fivérem és én több százszor is megvásárolhatnánk ezt a birtokot úgy, hogy semmilyen anyagi gondot nem okozna számunkra. Tobias olyan helyzetbe hozott minket, hogy mindez lehetséges. Ha ő nem kockáztat úgy, ahogy kockázatott – és még mindig azt teszi Franciaországban –, akkor hol a picsában lennénk most?

Fényévekkel maradnánk el a mostani helyzetünktől. Ennek ellenére egyikünk sem mondhatja el magáról a mai napig, hogy van igazi otthona.

Ahogy ezek a gondolatok néhány másodperc alatt átfutnak az agyamon, megérzem Cecelia apró tétovázását, nem akar ugyanis kiszállni a kocsiból, mintha megsejtené azt, amit érzek.

Cecelia tudja.

Nem veszek tudomást arról, hogy huszonnégy óra alatt másodszor suttogja ugyanazt a belső hang, és miután a lány az autóból kiszállva köszönetet mond Tylernek, rajtakapom, hogy engem néz. A rövid szóváltásunk közben ismét elfog a lelkiismeret-furdalás, most kétszer olyan erősen, ahogy egymás után felrémlenek azok a dolgok, amiket Ceceliáról tudok.

Hozzám hasonlóan őt is elhanyagolták, időnként hagyták, hogy saját maga védje meg magát, mivel az anyja nem válogatott a hálótársakban, és az alkoholt sem vetette meg. Hozzám hasonlóan Cecelia is kénytelen volt átvenni a felnőtt szerepet, és egy másik felnőttre vigyázni. E miatt a közös pont miatt elkapom róla a tekintetemet, amikor Tyler negédesen jó éjszakát kíván neki.

Még Tyler sem immunis rá.

Ismét a tetoválás veszít.

Sean meg Tyler rohadjon meg!

A tetoválás Cecelia apja miatt létezik.

Rohadjanak meg mindketten azért, mert ezt elfelejtették!

Én aztán kurvára nem fogom elfelejteni.

Érzem, hogy hamarosan elveszítem a türelmemet, így intek Tylernek. Abban a pillanatban, hogy kattan az anyósülés melletti ajtó zárja, beletaposok a gázba, és végigszáguld bennem a harag, ahogy megpillantom Ceceliát a visszapillantó tükörben. Bámul, még mindig bámul.

– Nyugi, öreg! – mondja Tyler, mintha egy veszett kutyát nyugtatna. – Értem, hogy dühös vagy.

– Nem értesz te semmit! – csattanok fel, ahogy élesen jobbra fordulok a főútra. – Szánalmas, hogy te meg Sean azt képzelitek, hogy személyesen is érintettek vagytok ebben. De momentán én fizetem meg az árát, mert az igazság az, hogy számotokra kurvára semmi tétje sincsen!

– Ez nem fair, tesó, és rohadj meg azért, hogy ezt mondod! Tudod…

– Tegyél meg egy szívességet, és ezt most ne fejezd be!

Látom, hogy Tyler megfeszül az ülésen, mert úgy vezetek, mint egy vadállat.

– Baszod, Dom, nem vagy egyedül ebben a kibaszott kocsiban!

Miközben továbbra is padlóig nyomom a gázt, Tyler még mindig érvelni próbál.

– Tudom, hogy Cecelia nem volt a terv része, és elég elbaszott helyzetbe kerültél, de nem így kell elintézni ezt a dolgot.

Tyler csak erőlteti a magyarázkodást, és ezt ő is tudja. Sean miatt kénytelen vagyok elszórakoztatni annak az embernek a lányát, aki megölte a szüleimet azért, mert tudtak arról, hogy Roman egy tolvaj volt. Amikor visszaérek a műhelyhez, a fékre taposok. A Camaro csúszva áll meg, a felrepülő kavicsok a karosszérián pattognak. Az épület felé pillantok, és mindaz, ami azóta gyűlt lassan bennem, amióta először megpillantottam Ceceliát, most azzal fenyeget, hogy kiárad. Tyler azonban ebben is vitába száll velem, amikor haragosan feléje fordulok.

– Azt akarod elérni, hogy kimondjam?

– Te kurvára túl okos vagy ehhez, Dom!

– Egyértelmű, hogy te viszont nem – vetem oda. – Szállj ki, bazmeg!

– Nem fogok így elmenni. Parkolj le rendesen, add ide a kulcsot, és beszéljük meg!

– Ez nem kérés volt.

– Sean nem tudta, Dom!

– Mi a fasz történik itt? – szólal meg Sean Tyler mögül, a hangjában ijedtség cseng, biztosan a csajt félti.

Ahogy átpillantok Tyler válla fölött, a tekintetem találkozik a hozzám legközelebb álló emberével, és elönti a vörös köd az agyamat. Ha nem húzok el innen villámgyorsan, jóvátehetetlen lesz közöttünk a kár. Sean nyilván leolvassa ezt az arcomról, amikor Tyler végre kiszáll a kocsiból. Sean azonnal tiszta erőből rohanni kezd utánam, és közben a nevemet kiáltozza, ahogy kiszáguldok a parkolóból.

A következő pillanatban kikapcsol az agyam. Csak akkor térek magamhoz, amikor elveszítem az uralmamat a kocsi fölött – megpördülök az út közepén –, majd annyira sikerül visszanyernem az irányítást, hogy le tudok húzódni az út szélére. Ziháló mellkassal, tántorogva szállok ki a kocsiból, és egy frissen lekaszált mező mellett találom magamat. A csillagok nélküli égboltot bámulva magam fölött rájövök, hogy mi váltotta ki belőlem ezt az egészet.

Az, hogy együttéreztem az ellenség lányával.

Igaz, azért követeltem ki, hogy én vihessem haza ma este, hogy haladjon a tervünk, de Sean hozta be őt a képbe. Így kénytelen voltam felismerni, hogy Cecelia nem pusztán célpont.

Másodpercekkel vagy percekkel később meghallom, hogy Sean közeledik a Novával, és még épp időben fordulok meg, hogy lássam kiszállni. A fényszórók megvilágítják, ahogy hátranyúl, és egy mozdulattal lerántja az ingét.

Ahogy komor arccal elindul felém, belenyugvást látok a szemében.

Kurvára tudta, de nem törődött vele.

– Csak testre ütünk – szól oda, én pedig mindent beleadok az első ütésembe.

HATODIK FEJEZET

A Renegade című szám bömböl az emeleti ablakomból, miközben az udvaron álló padon fekve nyomva edzek. Pár perce Sean is csatlakozott hozzám, szótlanul végigmért, majd elkezdett húzódzkodni. Néhány emelés után megpillantom a kézlenyomatú zúzódásokat a bordáin, amik már halványsárga színt öltöttek. Lassan hatalmába kerít a megbánás, mert még sosem estem neki így, pedig a múltban időnként összeverekedtünk. De az csak tesztoszterontól fűtött kamaszok kakaskodása volt. Most ez más, és érzem, hogy milyen hatással van rá, amikor észreveszem a meggyötört arckifejezését. Meg akarok szólalni, de Sean megrázza a fejét.

– Ne! Semmi gond, tesó.

Egyikünk sem hiszi el ezt, de a feleletemet megakasztja a kapu kattanása, miközben Tyler lép be az udvarra, és elindul felénk.

– Több gondunk is van. Pufit letartóztatták.

Sean leugrik a rúdról, én pedig fekvenyomás közepén megállok, és felülök.